A gyereknek törvényben előírt joga, hogy játszhasson
![Óvoda-összevonás mindenáron? - egy elszánt anyuka levele a Life.hu szerkesztőségének, család](https://cdn.origo.hu/2023/12/7tLm8zh7MNU2sTkv6PVUvp66vjeyK88XZwm9dkV8QIQ/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2ZmNWQ4MjlkMTIyZDRiMzI5ZTFhYjI4MWZmOWI4ZDM0.webp)
A verseny a szülők között – hogy kinek a gyereke ügyesebb, okosabb – már szinte a születés után elkezdődik. A "versenyistállóba" kényszerített, egyébként normális ütemben fejlődő csemeték már bölcsőde, óvoda alatt fejlesztésre járnak. A külön angol, úszás, zenei alapképzés úgyszólván egészen a karonülő kortól elérhető.
És még csak nem is lehet elítélni a szülőt, aki a legjobbat akarja a gyerekének, és ezért befizeti a foglalkozásokra. Azt gondolja, a gyerekből akkor lesz felsővezető a diploma megszerzése után, ha már most mindent elsajátít, ami előbbre viheti az életben.
Csakhogy az a gyerek, akiből erőszakkal zsenit akarnak faragni, még ha okos is, egyvalamit biztosan elveszít: a gyerekkorát.
Mert a gyermekkor a játékról szól – és a játékhoz a gyermeknek joga van! Az ENSZ Gyermekjogi egyezményének 31. cikkelye szerint „Az állam elismeri a gyermeknek a pihenéshez és a szabadidő eltöltéséhez, a korának megfelelő játékhoz és szórakoztató tevékenységekhez való jogát.”
Teljesítményközpontú életünkben, amikor a felnőttnek lassan lelkiismeret furdalása van akkor, ha kikapcsolódik, könyvet olvas, vagy épp nem tesz semmit (mert ez olyan „elvesztegetett idő”), akkor a gyereknek is megpróbáljuk minden percét beosztani úgy, hogy „értelmes elfoglaltsága” legyen.
Minden játékból tanul valamit a gyerek – akár egyedül játssza, akár a többiekkel.
Mindegyik játék fejleszti az agyat, a mozgáskoordinációt, és pszichésen is tanít:
kitartásra, emelt fővel veszíteni tudásra vagy épp a sikerig tartó próbálkozásra. A gyerek megtanul célokat kitűzni, kitartóan összpontosítani, és hibázni is, – azzal együtt, hogy rájön, annak milyen következményei vannak.
Egyszóval a játék nagyon is komoly dolog! És egyre több szakember állítja: sikeres, munkájában kimagasló felnőtt abból lesz, akit gyerekként hagytak gyereknek lenni, játszani és érzelmi biztonságban felnőni, valamint megélni a szülői odafigyelést.
A másik ok, amiért sokan mindenféle különórára íratják a gyermeküket az az, hogy nekik nincs idejük foglalkozni az emberpalántával. Ranschburg Jenő gyermekpszichológus mondta egyszer egyik előadásában, amelyet módom volt meghallgatni, hogy „leneveljük” arról a gyereket, hogy feltegye a kérdéseit. Leneveljük, pedig a tehetséges gyerek kérdez, majd bíztatásunkra sok kérdésre meg is keresi, meg is adja választ.
A gyerekhez idő kell. Ha érdeklődik, akkor választ kell keresni, adni - bármikor. „Nem úgy van, hogy „ezt majd megtanulod az iskolában! Hogy jössz te ahhoz, hogy megkérdezed tőlem, ez milyen betű?” Van olyan, aki 3 évesen folyékonyan olvasott és írt – mondott egy különleges példát élete utolsó előadásában Ranschburg Jenő.
„Fejleszteni a gyereket, hamar különórákra járatni, valamely vélt vagy valós képességet erőszakkal gyakoroltatni” – ez nem vezet feltétlenül jóra, ha nem játékos formában történik, hanem teljesítménykényszer kötődik hozzájuk – mondta Topolánszky-Zsindely Katalin, a Református EGYMI Bethesda KIDSZ vezetője. Van, akinél működik a korai nyelvtanítás, de van, akinél ez csak zavarta okoz – nem mindenki terhelhető ezzel. Ha a nyelvi fejlődés egyébként jól megy végbe, akkor vannak gyerekek, akik ezt jól bírják és élvezik is.
Nincs általános érvényű tanács, tiltás vagy jóváhagyás, csak az, hogy ha nem bírja a gyerek, akkor ne erőltessük a különórát.
Ennél ezerszer fontosabb, hogy minél több minőségi időt tudjunk eltölteni a gyerekkel,
használjunk ki minden olyan lehetőséget, amely arról szól, hogy együtt legyünk, egymásra figyeljünk. Nem kell feltétlenül program ehhez, az is jó, ha a gyerek az édesanyjával a konyhában főzőcskézik vagy az apjával autót bütyköl. Ne legyen állandó háttérzaj, ne szóljon a tévé – beszélgetésre van szükség. Olyan környezetet kell teremteni, ahol a gyerek saját fantáziavilága is kialakulhat.
Ha a gyerek különösen jó valamiben, akkor azt úgyis észrevesszük. Akkor el lehet vinni tehetséggondozással foglalkozó központokba, és lehet szakvéleményt kérni.
De még a zseniális képességű gyerek is elsősorban gyerek és másodsorban zseni
– meg kell hagyni tehát a lehetőséget arra, hogy „csak úgy” játsszon, olvasson, kikapcsolódjon.
Nem szólhat az élete fejlesztésről, percre beosztott tanulásról. És az sem szolgálja a gyerek érdekeit, ha különóráról különórára utaztatják keresztül-kasul a városon. Hogy lesz az ilyen gyereknek barátja? Miként fejlődnek a szociális képességei? Mikor él?
Szintén Ranschburg Jenő gyermekpszichológus ismertette Nagy József és kollégái a 70-es évek elején végeztek egy felmérését, ami szerint aki mindennap hall mesét, annak iskolába lépéskor a nyelvi fejlettsége másfél évvel előzheti meg azt, aki csak rendszertelenül hall vagy csupán csak néz mesét. Márpedig a nyelvi fejlettség a gondolkodás alapja. A különórák helyett tehát a legtöbb gyereket az fejleszthetné, ha a szüleitől szép magyar beszédet hallana, vagy a kérdéseire választ kapna, és hagynák játszani, szaladgálni, barátkozni.
Mert abban igaza van a gyerekét különórákra hordó szülőnek, hogy minden azon múlik, hogyan telt az első hat–hét év. Csakhogy nem feltétlenül úgy, ahogyan azt ők gondolják. Nem azon múlik, hogy 6 évesen beszél-e már angolul (ha egyik szülője angol anyanyelvű, akkor persze vétek kihagyni ezt a lehetőséget), vagy hogy már óvodában jár-e szolfézsra.
Persze az első 6-7 évben tényleg sok minden eldől. Például az, hogy a gyerek érzelmi biztonságban van-e. Ahogy Ahogy a wmn.hu-n Vekerdy Tamás pszichológus és utolsó előadásában más szavakkal Ranschburg Jenő fogalmazott: marháskodtak-e vele, dögönyözték-e, csiklandozták-e, mondtak-e neki mondókákat, énekeltek-e neki. Megtanult-e érzelmeket kapni, elfogadni és viszonozni.
Aki ezeket megkapta, az védve megy be az iskolába, aztán később a kamaszkorba.
Az egészséges gyermeknek semmiféle plusz fejlesztésre nincs szüksége ahhoz, hogy okos ember legyen belőle.
Egy gyereket az tesz valójában versenyképessé, ha érzelmi biztonságban van, és megfelelő mennyiségű szabad játékban, mozgásban, mesében van része. Tehát az iskolásoknak is kötelező a játék. És ahogy ezt Ranschburg Jenő meg is jegyezte,
az iskolának inkább önállóságra, motiváltságra, önérvényesítésre, nyitottságra kellene nevelnie, nem a teljesítmény okozta szorongásra.
De mivel ilyen iskolából kevés van, legalább mi, szülők ne kényszerítsük teljesítmények elérésére gyermekeinket.