Sajtótájékoztatóra tényleg a büfé miatt érdemes menni. Főleg, ha nem száraz pogácsával várják az embert, hanem mondjuk a rétestészta fantáziadús variációival: gombás, juhtúrós-spenótos, almás és meggyes tölteléktől dagadó gurigákkal. És még egy okból: hogy megnézzünk egy világsztárt közelről. A Csodálatos Júlia esetében ugyebár Annette Beninget, mert Jeremy Irons az utolsó pillanatban visszalépett.
Annette Bening eljött, de pechje volt: hiába próbált beszélni valami fontosról, értelmes dologról, a munkájáról, a magyar kollégák nem tudtak szabadulni a sokkoló élménytől: hogy itt van ő, egyenesen Hollywoodból, hogy pompásan néz ki, hogy normális emberként viselkedik, hogy jön-megy, pislog, mozog, hang jön ki a szájából, és értelmes szavakat, mi több: értelmes gondolatokat közvetít. Akkor is, ha sértegetik. Nem egy hisztis sztár.
De ez már a lényeget érinti, kezdjük inkább az elején! Mert a kezdeti sokkot valami egész más okozta. Az rögtön látszott, hogy az eseményre nagy odafigyeléssel készültek, a legújabb, legjobb szállodát használták helyszínnek, a legprofibb szervezést igyekeztek megvalósítani, tolmácskészüléket biztosítani, az esemény menetét percre pontosan kitervelni.
A sztárokat (Annette Beninget és fiatal partnereit: Lucy Punchot, Shaun Evanst, Tom Sturridge-ot, valamint az alkotókat: Szabó Istvánt, Koltai Lajost és a producer Robert Lantost) fotósok hada fogadta, hogy érezzék: fontosak. Amikor pedig a terembe értek, hét kamera nézett velük farkasszemet, és a szép számban megjelent sajtómunkások. Többségük a legszebb ruhájában.
Le merném fogadni, hogy a rendezvényt moderáló ismert hírműsor-vezetőnek viszont nem ez volt a legszebb ruhája. És végképp nem a legmegfelelőbb. Én értem, hogy aki a nézők szemében csupán deréktól felfelé létezik, az a kevés adandó alkalommal szereti bizonyítani, hogy van lába is. De egy elegánsnak szánt rendezvényre, egy kétségtelenül elegáns környezetben akkor sem veszi ki magát jól az éppen csak fenék alatt végződő szoknya. Mert ha nem ezt veszi fel, talán nem is kell küzdenie azért, hogy komolyan vegyék, és semmiképp sem kerül összefüggésbe a megjelenése a felkészültségével. Mert a nagyobb baj mégis az utóbbival volt.
Sokan csak diszkrét egymásra pillantással nyugtáztuk, hogy a bevezetőben Somerset Maugham nevét "Mogem"-nek ejtette, Nagy-Britannia leghíresebb színészképzőjét pedig "Gájdholl"-nak. De volt olyan kolléga, aki hangos hörgéssel adott némi hangsúlyt a súlyos bakiknak. És az csak ezután derült ki, hogy a legtöbb kérdésre is neki jut lehetősége. Ahogy a jelenlévő művészek, úgy én is inkább kurta kommentárral túllépnék ezen a kis intermezzón, és rákanyarodnék a publikum valódi tájékoztatására. Azért kár, hogy erre szánták a kevesebb időt.
![]() |
Annette Bening és Szabó István | Nézzen még több képet! |
A kérdések 90 százaléka Annette Benninghez érkezett, ezen nincs is mit csodálkozni. Nemcsak azért nem, mert az ő jelenléte a legkülönlegesebb, hanem azért sem, mert a Csodálatos Júlia elsősorban az ő filmje. A többiek bölcs mosollyal, illedelmesen végigülték a beszélgetést. Annette Bening pedig udvariasan, sőt hősiesen tűrte, hogy folyton az öregedésről kérdezték. Annak ellenére, hogy bombanő - botox-injekciók és arcfelvarrás nélkül.
A ráncait (melyek egyébként csak a vásznon léteznek, gyanítom ott is csak a szerep kedvéért), a korát, az idősödő színésznők lehetőségeit firtató tapintatlan kérdéseknek azért volt egy pozitív hozadéka: Annette Beningről kiderült, hogy mérhetetlenül intelligens, hogy igazán elhivatott színésznő, hogy jó a humora, és halálosan profi. Nem hinném, hogy akadt ember a teremben, akit ne vett volna le a lábáról.
Julia Lambertnél is finomabb, rafináltabb eszközökkel érte el, hogy fiatal és gyönyörű kolléganője, Lucy Punch csak a jelenlétével emelje az esemény fényét. A fiatal fiúk (Shaun és Tom) szintén csak megfigyelői lehettek az eseménynek, úgy is viselkedtek, mint akiknek köze sincs az egészhez. Szabó, Koltai és Lantos pedig megvárta, hogy privát interjúkban fejthesse ki nézeteit, élményeit a filmmel kapcsolatban.
Gyárfás Dóra