Bűvölet (Spellbound, 1945)
Rendező: Alfred Hitchcock
Főszereplők: Gregory Peck, Ingrid Bergman
Hitchcock Bűvölet-e a pszichoanalitikus thriller műfajába tartozna, ha lenne ilyen. A rendező semmit nem bíz a véletlenre: a film úgy kezdődik, hogy a néző rövid leírást kap a pszichoanalízis működéséről, és a film folyamán több dialógusban magyarázzák a terápiának ezt a formáját. A pszichiátert alakító Ingrid Bergman próbálja analizálni Gregory Pecket abban a reményben, hogy páciense tudatalattijából felszínre kerül, hogy nem is ő ölte meg azt a férfit, akiről maga is úgy hiszi, hogy a saját keze által halt meg. A film leghatásosabb jelenetében Bergman és Peck először ölelik át egymást (megjegyezhetjük persze, hogy nem túl professzionális a szerelmi és a terápiás viszonyt keverni, de ez esetben hőseinknek nincs más lehetőségük), és a férfi meglát valamit, ami az első lökést adja tudatalattija feltárásához - a hirtelen beinduló folyamatot a rendező egymás mögött szédítő gyorsasággal kinyíló ajtókkal szimbolizálja.
![]() ![]() |
Később a férfi a hagyományos analízisnek megfelelően kanapén fekve meséli a mögötte ülő doktornőnek az álmát. Az álomjelenetet Salvador Dalí tervezte, és ez a rövid, markáns rész mai szemmel különösen kirí a film - néhol meglehetősen kezdetleges technikai megoldásokkal operáló - egészéből. A pompás képsoron Dalí kedvelt szimbólumai tűnnek fel: szétvágott szemeket, elfolyó tárgyakat látunk, így különösen hatásos, amikor a film végén a szürreális álom minden egyes elemére magyarázatot kapunk, amely egyben a gyilkos kilétére is fényt derít. Talán úgy tűnhet, hogy ez a film aknázza ki legjobban a pszichoanalízis álomelméletét, de ez szemfényvesztés, ha jobban odafigyelünk, világossá válik, hogy a figurák valójában Sherlock Holmes-féle nyomozást folytatnak, és Hitchcock ügyes trükkje, hogy a "tudattalanba" is rejt néhányat a megoldás kulcsai közül, de ennek a valós pszichoanalízishez sok köze nincs.
Nézd meg a Bűvölet-nek azt a jelenetét, amelyben Gregory Peck felidézi az álmát Ingrid Bergmannak: