Meryl Streep még soha nem volt ekkora ripacs
![Dübörög a szív](https://cdn.origo.hu/2023/12/dJKhnl7bfw4QChF0E7H5dX-2952e34zqIB_ha6tRZME/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50Lzk1OTg0NzY5MDUzNDRlMzM4YzA1MmMwMWM5OThjMzcw.webp)
Idén már láttunk egy filmet egy kiöregedett rocksztárról, akiben váratlanul feltolulnak a gyengéd szülői érzések, most megnézhetjük mindezt női változatban is. A különbség csak annyi, hogy a Danny Collins egy sikeres előadó kudarcos magánéletét állította középpontba, a Dübörög a szív főhősnője pedig mindkét fronton csődöt mondott. De nem, nem is ez a legfőbb különbség. Hanem leginkább az, hogy az előbbibe szorult némi őszinteség és humor, ezért kifejezetten kellemes volt nézni, az utóbbi pedig
elejétől végig hamis ömlengés, amin még Meryl Streep játéka sem segít. Sőt.
De mielőtt szegény Meryl Streep nyakába varrnánk a film összes hibáját, gyorsan szögezzük le: az ő harsány ripacsériája már csak hab a tortán. A baj - mint mindig - a forgatókönyvírótól (Diablo Cody) és a rendezőtől (Jonathan Demme) ered, pedig múltjukat ismerve tőlük is joggal vár az ember minőségi munkát.
Persze az őszinte, nyers humorú, messziről érkezett, hiteles ifjú tehetségekre mindig is leselkedett a veszély, hogy Hollywood pillanatok alatt eltiporja az ártatlanságukat, és bedarálja a számító stúdióérdekek fogaskerekei között. Ilyen a rendszer, és még Diablo Cody sem győzhetett ellene -
ebben a filmjében már nyomokban sem fedezhető fel a Junó-ból és a Pszichoszingli-ből ismert karcos egyénisége és szókimondása.
A sztorija sem valami eredeti: a középkorú - rocksztárnak már öreg - zenész életében eljön a pillanat, amikor mégis csak jelen kéne lennie a gyereke életében, ha már kiskorában ezt elmulasztotta. Gyötörte őt mindig a bűntudat, de azért együtt tudott élni vele, hiszen mindig akadt, aki igazolja a döntését. Most azonban nincs hova menekülni, a felnőtt gyereknek támaszra van szüksége, a fonnyadó zenészről pedig végre kiderülhet, hogy mégis csak van neki szíve.
Csakhogy míg a Danny Collins esetében a főhőst saját belső megvilágosodása vezette rá arra, milyen önző, felületes és magányos az élete, Rickit valójában semmi nem motiválja abban, hogy szembenézzen magával. Kényszeredetten vesz részt a lánya megsegítésében, és mindvégig amatőrként asszisztál benne. Valódi megbánást, odafigyelést, netalán odaadást nem mutat, játssza tovább azt a szerepet, amire felesküdött (a bohém és felelőtlen művészét), ami még kudarcos voltában is az egyetlen, amire képes.
Csak hát így nehéz vele azonosulni. Először is el kéne tudni dönteni, volt-e Rickinek valaha tehetsége, vagy mindig is középszerű zenész volt. Volt-e oka feladni a családi életét, remélhetett-e áttörést, befutást, karriert, vagy csak önző volt, és kész. Hogy most, annyi év után vannak-e még anyai ösztönei, érzései, vagy csak a bűntudat nyaldossa belülről, meg a nárcizmus? Tekinthetjük-e az választását egyfajta feminista lázadásnak, vagy szó sincs róla? Szeressük-e az olcsó republikánus kiszólásait, vagy sem?
Szeressük-e egyáltalán, vagy inkább szánjuk, vagy még azt sem?
Csupa olyan dolog, amire a Danny Collins egyértelmű válaszokat tudott adni, a Dübörög a szív meg csak maszatol.
És akkor még nem beszéltünk mindarról, ami Ricki figurája köré van építve: a volt férjéről (Kevin Kline), aki láthatóan nem őrizget magában se mély sebet, se sérelmet azért, mert otthagyták három gyerekkel, még ha nem ma történt is. Aki még mindig rá tud gerjedni a volt feleségére, noha az semmilyen vonzó tulajdonsággal nem bír. Akinek gyakorlatilag egyetlen kézzelfogható jellemvonása, hogy van pénze, szép háza, és jó ruhái.
Aztán ott van Ricki jelenlegi pasija (Rick Springfield), aki szintén nem tud tőle elszakadni, bár hogy mi tartja mellette, rejtély. Előad egy zavaros monológot arról, miért oké hátrahagyni a gyerekedet a zenész-életformáért, miért szeretheted őt így is, a távolból, ergo nem vagy rossz szülő, nem kell a lelkiismeretfurdalással vesződni. De vannak még érthetetlen jelenetek, például, amikor a két hatvanas szülő veri le a felnőtt gyereke volt férjén, hogy el merte hagyni a lányukat - és mindezt azzal a felhanggal, hogy lám, ilyen egy jó szülő.
A forgatókönyvíró tehát fércmunkát végzett, de nem állt a helyzet magaslatán a rendező sem. Egy ócska, elavult tévéfilm színvonalán bonyolította le az ügyet, rendezni nem volt kedve. Pedig valaha tudott: a Philadelphia, A bárányok hallgatnak vagy a legutóbbi indie-filmje, a Rachel esküvője nemcsak szakmai megbízhatóságáról adtak tanúbizonyságot, hanem arról is, hogy bátran váltogatta a műfajokat, stílusokat, és ami izgatta, abban új utakat keresett.
Ez a sztori láthatóan nem bizsergette meg a fantáziáját.
Sajnálatos módon így az az érzése az embernek, hogy az egész csak Meryl Streep kedvéért jött létre, ő keresett magának sztorit, bérelt fel hozzá forgatókönyvírót, és hívott egy öreg rókát rendezőnek, akitől tisztességes munkát remélt.
Szeretett volna már egy jót bohóckodni, és ha lehet, énekelni is hozzá.
A gyanút erősíti a tény, hogy a lányának olyan komoly szerepet szerzett, amilyet Mamie Gummer az eddigi pályáján, alanyi jogon, ilyen nagyságrendű produkcióban még soha nem kapott. Egy kellemes kis nosztalgiázásra bevette a csapatba régi jó partnerét, Kevin Kline-t is, akivel a Sophie választásá-ban még sistergett köztük a levegő. Kell-e ecsetelnem, mi maradt ebből 33 évvel később, egy bugyuta kis bohóckodásban? Kínos percek.
A színészek általában óvakodnak attól, hogy megnevezzék az álomszerepüket - nemcsak azért, mert babonásak, és félnek, hogy ha kimondják, soha nem lesz az övék, hanem az ellenkezőjéért is: attól tartanak, hogy a végén még megkapják, és az lenne csak az igazi baj. Pontosan tudják ugyanis, hogy
gyakran az az alakításuk sikerül a legrosszabbul, amit magukban a leginkább dédelgettek,
és abból lesz a legnagyobb siker, amiről maguk se gondolták, hogy alkalmasak rá.
Biztosak nem lehetünk benne, hogy ez történt, de nagyon úgy tűnik, Meryl Streepet most elérte a végzet: eljátszhatta, amiről azt hitte, jól állna neki, és messze alulmúlta önmagát. Nincs nagy baj: lesz még zseniális másban. De most Al Pacino leiskolázta.