A Zsivány Egyes nem tökéletes, de így is fenomenális
![Zsivány Egyes](https://cdn.origo.hu/2023/12/geTKrtwkFVHw3-jF0VOqbw2lAJnMVMI6g6jQJjAwSe0/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzdmODdjZTc5Yjg5NjQ1YjU5OGNiNGMxN2JlZDJmZWIx.webp)
A Zsivány Egyes voltaképp nagyobb próbatétel a Star Wars-univerzum jövője szempontjából, mint a tavalyi Az ébredő Erő volt. Más lenne a helyzet, ha a hetedik rész borzalmasra sikeredett volna, ám még akkor is kasszát robbantott volna a film, nem kellett nagyon aggódnia a Disneynek és a Star Wars-t gondozó Kathleen Kennedynek. Ahhoz viszont, hogy hosszú távon se unjanak bele a nézők a messzi-messzi galaxisban játszódó mesékbe, és hogy ne csak az új trilógia egyes fejezeteire üljenek be, bizonyítaniuk kellett, hogy azok az önálló filmek is életképesek, amelyek elszakadnak a Skywalker család nemzedékeken átívelő történetétől.
A nem teljesen veszélytelen kísérlet szerencsére jól sült el, bár rögtön hozzáteszem, a stúdió óvatos duhaj volt, nem vállalt hatalmas kockázatot, nem tört fel teljesen szűz területet a Star Wars-univerzumban: elsőként egy előzményfilmet vetett be, amely az Egy új remény cselekményét mozgásba lendítő eseményről, a Halálcsillag tervrajzainak ellopásáról szól. Olyan küldetésről, amely cirka negyven éve izgatja a rajongók fantáziáját, és amely olyan időszakban játszódik, amikor színre léphetnek az eredeti filmek ikonikus figurái. (Nem árulok el nagy titkot azzal, hogy egy bizonyos légzésproblémás Sith-lovag is tiszteletét teszi.)
A sztori, valamint annak végkimenetele tehát adott: tudjuk, hogy a lázadók megszerzik a tervrajzokat, és eljuttatják Leia hercegnőhöz, aki aztán betáplálja R2-D2-ba. Ám a film mellőz egy rakás mankót, amelyekre mind George Lucas, mind J. J. Abrams támaszkodhatott.
Nem robban be John Williams fanfárjával a Star Wars-felirat, nem úszik be nyitószöveg. Sehol egy Jedi lovag, vagány mesterpilóta, meseszép hercegnő, feddhetetlen hős. A főszereplő nem kér a harcból, hallgatólagosan szentesíti az elnyomást. „Birodalmi zászlók lobognak a magasban” – emlékeztetik. Mire ő: „Nem gond, ha nem nézel fel.” Cinikus válasza élesen elüt a Star Wars heroikus étoszától.
A Zsivány Egyes alulnézetből ábrázolja a galaktikus háborút, és így a megszokottól eltérő karaktertípusokat vonultathat fel. A tervrajz megszerzésére összeverődő csapat tagjai közel sem gáncs nélküli lovagok: egy szökevény bűnöző; egy álnok hírszerző ügynök; két gazdátlan szamuráj; egy dezertőr pilóta és egy szarkasztikus birodalmi droid (a búvalbélelt Marvin távoli rokona a Galaxis útikalauz stopposok-ból).
Szakadárok, renegátok, szabotőrök. Az ellenállás vezetői között találunk paranoiás gerillavezért és orgyilkosságra parancsot adó tábornokot, csupa morális szürkezónában mozgó figurát.
A szereplők összetétele tehát változatos, amihez nagyban hozzájárul a színészgárda etnikai sokszínűsége is – Diego Luna latin-amerikai, Donnie Yen és Wen Jiang kínaiak, Riz Ahmed pakisztáni származású szigetországi. Ez lehetőséget teremt arra, hogy mindenkinek egészen érdekes karakterívet, drámai dilemmákat osszanak le. Mennyit áldozhat fel az erkölcseiből egy kém, aki hatéves kora óta harcol a zsarnokság ellen? Bomlaszthatja-e belülről a rendszert az, aki ezáltal tömegpusztító fegyvert szolgáltat a gonosz hatalomnak? Meddig terjed a hit bizonyosság nélkül – a hit egymásban, egy nagybetűs ügyben, vagy épp az Erőben?
Minden adott, hogy ugyanolyan emlékezetes szereplőket kapjunk, mint amilyen Rey, Finn, Poe vagy Kylo Ren, de hiába rokonszenvesek a színészek, bosszantó szélmalomharcot kell vívniuk a Zsivány Egyes első kétharmadára – de főleg az első felvonására – jellemző darabossággal, meglehetősen csikorgó cselekményvezetésével.
Az efféle küldetésre építő háborús filmeknél létfontosságú a csapat összehozásának, az egység megszületésének gördülékeny ábrázolása (gondoljunk A piszkos tizenkettő-re vagy a Becstelen brigantyk-ra). Ehhez képest a kezdeti szakaszban csapongva, rossz ritmusban, felsorolásszerűen ismerjük meg a szereplőket. Bolygóról bolygóra, frakcióról frakcióra ugrálunk, nincsenek jól elosztva a hangsúlyok, mindenkit egyaránt fontos szereplőként tálalnak, ezért senki sem lesz az, a csapat pedig cseppet sem organikusan áll össze.
Nem tudom, kit okoljak ezért. A négy kézen átment forgatókönyvet, a vágók ollóját, Gareth Edwards rendezőt, netán a stúdiót, aki állítólag kitépte a kezéből a gyeplőt, és Tony Gilroy társíróval újraforgattatta a film egy részét. Mindenesetre ahelyett, hogy a sztori magával ragadott volna, jó darabig árral szemben kellett gázolnom, ha vele akartam tartani. Még a középrészben is inkább a cselekmény rángatja a szereplőket, semhogy az logikusan következne a döntéseikből: Forest Whitaker mellékalakja így válik inkoherens cselekmény-előremozdító kellékké, amikor pedig az egyik csapattag egyéni, titkos akcióra indul, az írók irdatlan erőfeszítéssel tudják csak olyan helyzetbe hozni, ahol a társai tudta nélkül cselekedhet.
A Zsivány Egyes rengeteg motívuma félkésznek hat – a főszereplő apakomplexusa, Ben Mendelsohn és Mads Mikkelsen figuráinak kapcsolata –, futhattak volna rajtuk még egy kört. Ugyanakkor olyasmiket is pedzegetnek, amiket eddig Star Wars-filmben sosem láthattunk.
Megbontják például a lázadók idealizált egységfrontját, valószerűbb képet festenek a szövetséges erőkről, ahol a katonai vezetés piszkos eszközöktől sem riad vissza, sőt még azt is felvetik, hogy az ellenség térnyerése az ellenállás belső széthúzásának, teszetoszaságának egyenes következménye – amíg marakodtak, addig zavartalanul megépülhetett a Halálcsillag.
És minden döccenő, minden nehézkesség megbocsátást nyer a film remekbe szabott fináléjának, a várva várt küldetés kivitelezésének fényében. Itt valahogy mégiscsak beér a suta alapozás: arra lettem figyelmes, hogy szorítok a szereplőkért, fontossá váltak a számomra.
Itt végre arra koncentrálhat Gareth Edwards rendező, ami már a Godzillá-ban is az erősségének bizonyult: gyönyörűen érezteti az ember kisszerűségét a monumentálissal szemben, ami ezúttal nem egy ősgyíkban testesül meg, hanem a birodalmi túlerőben, a ködből kibontakozó lépegetőben, vagy egy olyan filmvégi nagyjelenetben, amit vétek volna ellőni, de minden Star Wars-rajongó repesni fog tőle a gyönyörűségtől. (Tudni fogja, melyik az.)
A Zsivány Egyes épp az akciójeleneteivel lép magasabb szintre: a városi gerillaharcok mocskosak és realisztikusak, Greg Fraiser operatőr (Zero Dark Thirty) a csata sűrűjébe hajítja a nézőt, magabiztosan kísér végig a káosz.
A hongkongi akciósztárnak, Donnie Yennek számos elvetélt hollywoodi próbálkozást követően végre nem kell aprópénzre váltania harművészeti tudását, verekedései elegánsak, akrobatikusak, sőt, színészként is ő a film egyértelmű fénypontja. Mind az űrcsaták, mind a felszíni ütközetek felérnek ahhoz, amit elképzeltünk: egy súlyos áldozatokat követelő, dicsőséges összecsapás tanúi lehetünk.
És noha Edwards ügyesebb kézzel vezényel akciókat, mint J. J. Abrams, segítségére volt a Zsivány Egyes effektes csapata is, akik továbbra is követik az új Star Wars-filmekre általánosan érvényes koncepciót: ötvözik a virtuális és praktikus trükköket, a valós helyszíneket a zöld háttér előtti forgatással.
A vászonra képzelt világ épp ezért sosem válik súlytalanná és mesterségessé, szemben a digitális technológia vívmányait nyakló nélkül alkalmazó Lucas előzményfilmjeivel. Igaz, egy esetben a Disney is elvetette a sulykot: egy néhai színészt számítógépes trükk segítségével támasztanak fel poraiból, ami már majdnem élethű, de mégsem az, és olyan émelyítő érzést kelt, mintha fázishibás hangfelvételt hallgatnánk.
Az ébredő Erő úgy maradt meg az emlékeimben, mint egy hullámvasút, amin élmény volt végigrobogni; utólag tűnt csak fel igazán, milyen rozoga a tákolmány, de még ennek tudatában is szívesen visszaülök rá. A Zsivány egyes másik pályát ír le: a beszállás után nagyon-nagyon lassan, sűrű fékezésekkel araszolunk felfelé addig a pontig, ahonnan a kocsi lezúdulhat – az viszont fenomenális. Soha rosszabb franchise-bővítést.