Ez a hollywoodi filmkészítés csúcsa jelenleg
![Dunkirk](https://cdn.origo.hu/2023/12/gByJztKFlVo8QxaXeDNMQ5_p5KOATZz8HbrnYr-CSWU/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzQ5ZGY4YTQ2NWI1NjRhNDI5YjM4OGQ5Yjk3NzdmNTZh.webp)
Hajlamosak vagyunk az elmúlt idők háborúit a hadvezérek nézőpontjából, a terepasztal mellől szemlélni, és emberek helyett hadosztályokban és stratégiákban gondolkodni. Christopher Nolan azonban a Dunkirk végéig elzárkózik ettől a mindent látó, személytelen perspektívától: hiába volt a dunkerque-i csata egy logisztikai csoda, az átfogó kép csak késleltetve, a film végén áll össze. A brit rendező inkább néhány katonára, tisztre és civilre koncentrál, és megrázó, szinte már tapintható közelségbe hozza a háború borzalmait.
Az egész filmre jellemző az a snitt, amelyben a tengerparton bolyongó Fionn Whitehead a homokba veti magát és a földre szorított fejjel várja, hogy abbamaradjon a bombázás. Mindezt a feje magasságából látjuk, úgy, hogy a háttérben egyre közelebb és közelebb robbannak fel a repülőgép által kidobott bombák. Hiányos perspektíva, de annál szuggesztívebb: megérezhető belőle valami a hajókra váró katonák védtelenségéből és kiszolgáltatottságából.
A Ryan közlegény megmentése óta persze alapvető elvárás egy háborús filmtől, hogy bedobja a harcok közepére a nézőt. Sokszor átélhettük már a moziban, hogy golyók süvítenek el a fejünk mellett, de nem hiába Christopher Nolan az igényes közönségfilmek királya, ő ezt technikai szempontból a tökéletességet súroló szinten valósította meg.
A Dunkirk forgatásakor mindent megtett a minél nagyobb valósághűség érdekében: eredeti helyszíneken rögzítette a jelenetek egy részét, korabeli hajókat és repülőket kutatott fel, például igazi Spitfire-öket is felküldött az égbe. Próbált minél több dolgot a forgatáson megoldani, hogy aztán az utómunka során minél kevesebb CGI-ra legyen szükség.
Ennek többek között az lett az eredménye, hogy a Dunkirk-ben a mostani látványfilmektől eltérően nem szitakötőként fickándoznak, hanem teljesen hihető módon manővereznek a világháborús repülőgépek. Nolan kivette a hollywoodi túlzásokat a légi csatákból, és ezzel elérte, hogy ugyanazzal az elánnal tapadjak a képernyőre, ahogy a pilóta harc közben figyeli a célkeresztet.
A Dunkirk nem csupán a légi felvételeknél, hanem az elejétől a végéig magához láncolja és nagy nyomás alatt tartja a nézőjét. A fülünkben cseng az óra ketyegése, Rögtön az első percekben átélhetővé válik a tétlen várakozás idegölő hatása. Később pedig újabb és újabb, székbe szögező példáját hozza fel a film annak, hogy a túlélési ösztön mire készteti az egyes embereket.
A teljesen ismeretlen, vézna Fionn Whitehead jár ahhoz a legközelebb, hogy a Dunkirk főszereplőjének nevezhessük. Ő az, akiből a legjobbat hozza ki a folyamatos életveszély: rendíthetetlenül küzd, újabb és újabb módjait találja ki annak, hogy maga mögött hagyhassa a francia partokat, és ha van rá lehetősége, még másokon is segít.
A másik végletet Cillian Murphy idegsokkot kapott karaktere képviseli: önmagából kifordulva mindent megtesz azért, hogy az őt kimentő hajó másokon már ne segítsen, hanem minél előbb visszatérjen Angliába.
Ahogy több korábbi rendezésében, úgy most is ügyesen játszik az idővel Nolan: nem időrendben bontja ki az egyes emberi sorsokat, hanem egy sajátos, csak a film vége fele megfejthető logika szerint vegyíti össze a Dunkirk három fő nézőpontját, a szárazföldit, a légit és a tengerit.
Az önkényes időkezelés remekül vezeti fel a film végén összeálló nagyképet. A jobbára különálló emberi történetek pár perces időtartamra összetalálkoznak, megrendítő bizonyságát adva annak, hogy milyen sok ember összehangolt munkája, akár önfeláldozása kellett a dunkerque-i evakuáció sikeréhez.
A csata a németek győzelmével ért véget, a tengerig visszanyomott, harapófogóba került szövetséges haderő azonban megúszta a teljes megsemmisülést. 1940. mákus 26. és június 4. között a parton rekedt négyszázezer katonából több mint 330 ezret sikerült visszavinni Angliába. Ahogy a filmben is elhangzik, itt most a túlélés volt a lényeg.
Ugyan már emiatt is nyugodtan lehetne lelkendezni, de a Dunkirk jóval több egy szemkápráztató tűzijátéknál, egy ámulatba ejtő filmnyelvi bemutatónál. Lecsupaszított stílusa, szűkszavúsága és a szereplők közötti gyakori ugrándozás miatt nem lett volna meglepő, ha csodálatot tud ugyan ébreszteni bennem, de érzelmileg hidegen hagy. Ehhez képest a könnyeimmel küszködtem a fináléját nézve.
A Csillagok között túlságosan is érzelmesre sikerült, a Dunkirk lezárásában viszont pont megfelelő mértékben jelenik meg a pátosz. Nolan jól érezte, hogy Tom Hardy még azt is elbírja, ha belőle faragja ki az ellenállás szobrát, és azt is eltalálta, hogyan tudja ízlésesen és szimpatikus módon filmre vinni a saját hazaszeretetét.
A britek büszkék lehetnek Nolanra, mivel méltó módon örökítette meg történelmük egyik fontos darabkáját, mi pedig kezdhetünk azon morfondírozni, hogy vajon egy újabb alapművel bővült-e a zsáner. Én úgy gondolom, hogy igen: a két film ugyan teljesen máshogy működik, de Az őrület határán óta egyetlen háborús film sem volt rám akkora hatással, mint most a Dunkirk.