A világszínvonalú magyar pénz, amelynek még a nevétől is rettegtek a bécsi udvarban
![Kossuth-bankó, 1848, Kossuth, pénz, papírpénz, fizetőeszköz](https://cdn.origo.hu/2023/12/YMD19sYTBYXACtu838LbiOJN3UOPVv-8ERlZWbt-S2c/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2M0ODA3MTFjMTNhZjRhYjg4YWIwYzhmNTE0NGE3MWUx.webp)
Amikor 1848-ban, a márciusi forradalom győzelmét követően Kossuth Lajos a Batthyány-kormány pénzügyminisztere lett, szembesülnie kellett azzal az igencsak jelentős problémával, hogy szinte teljesen üres az államkassza. Az Otpédia elemzése szerint a helyzetet csak rontotta, hogy az Osztrák Nemzeti Bank, az ekkoriban Magyarország területén pénzkibocsátásra jogosult intézmény nem biztosított elég bankjegyet és érmét. Ezen kívül a magyarországi lakosság nem is bízott igazán az osztrák fizetőeszközben. Amikor Kossuth Lajos döntött az önálló magyar pénz kibocsátásáról, aligha gondolta, hogy egyszer róla nevezik el azt.
Az országot sújtó pénzhiány és az anyagi ügyletek egyszerűbb intézése érdekében
a kormány - a bécsi udvar tiltakozása ellenére - elhatározta a „nemzeti bankjegy" kibocsátását, és a szükséges nemesércfedezetet megpróbálta hazai forrásból biztosítani.
A Múlt-kor cikke ezzel kapcsolatban kitér arra is, hogy Kossuth Lajos pénzügyminiszterként az ehhez szükséges ezüstöt közadakozásból, kölcsönjegyzéssel próbálta előteremteni. 1848. május 23-án felhívást intézett a nemzethez, arra ösztönözve a honpolgárokat, hogy vásároljanak 5 százalékos kamatot biztosító kincstári utalványokat a magántulajdonban lévő Pesti Magyar Kereskedelmi Banktól, az egyetlen korszerű magyar pénzintézettől. Kossuth az akcióval ötmillió forint értékű ezüstöt kívánt összegyűjteni a papírpénz fedezetéül, amely nem haladta volna meg a 12,5 millió forintot.
A bankjegykibocsátásról a bank vezetőivel folytatott tárgyalások után, 1848. június 17-én írták alá a megállapodást, és ezzel a pénzintézet jegybankká lépett elő.
A szerződés értelmében a bank ötmillió forint értékű papírpénzt - a letétbe helyezett nemesfémért cserébe - ingyen bocsátott a magyar állam rendelkezésére.
Ugyanez a kedvezmény vonatkozott további négymillió forintnyi bankjegyre, amennyiben ennek az összegnek a fedezete is rendelkezésre áll. Három és félmillió forintból egymilliót a bank kamatmentes hitelként kapott meg, két és félmilliót pedig - alacsony kamatozás mellett - a hazai gazdaság élénkítésére kellett fordítania.
A Kossuth-bankók sorsa és legendája jól mutatja, milyen az, amikor
egy gazdasági döntés beépül a nemzeti emlékezetbe, a nemzeti identitás részévé válik.
De miért lett ilyen "értékes" egy szükségből létrehozott pénz?
Az önálló magyar pénzt kibocsátó jegybank igénye már a márciusi forradalom 12 pontjban is szerepelt, ezért is lett az osztrákoktól való függetlenség egyik szimbóluma a Pesti Magyar Kereskedelmi Bank által kibocsátott Kossuth-bankó.
A bankjegyeket a kor kedvelt grafikusa, rézmetszője, Tyroler József tervezte, és a 12 pontot is kinyomtató Landerer-nyomda gépein készítették.
A Kossuth-bankó finom rajzolatával, színeivel, a hamisítás ellen védelmet nyújtó bankjegypapír minőségével akkoriban világszínvonalúnak számított.
Mégis, csak alig több mint egy évig volt hivatalos fizetőeszköz.
1848 augusztusában került forgalomba az első magyar bankjegy 2 forintos címletben, majd jött az 1, az 5, a 10 és a 100 forintos is. Nyomtattak még nagyobb, 1000 forintos címletet is, ám ezek már nem kerülhettek forgalomba.
Az első bankjegyeknek még biztos fedezetük volt: mivel csak 1,8 millió forint értékű ezüstpénzt sikerült előteremteni, a bank a szerződésben meghatározott 1:2,5-ös arányban mintegy 4,4 millió forint értékű bankjegyet bocsátott ki. Az állami költségvetés terhei azonban a honvédsereg felállításával, majd a szabadságharc kitörésével megnőttek, ezért a törvényhozás engedélyt adott a fedezet nélküli, magasabb címletű papírpénz kibocsátására, de ezek alapját már 61 millió forintnyi állami hitel fedezte.
A szabadságharc végét jelentő 1849. augusztus 9-ei temesvári csata után a legutoljára nyomtatott 1000 forintos címleteket az osztrákok lefoglalták és megsemmisítették. Majd ugyanez a sors várt az összes Kossuth-bankóra is.
A győztes osztrák hatalom mindenáron meg akarta semmisíteni a Kossuth-bankókat.
Tartottak ugyanis attól, hogy újra kitör egy magyarországi forradalom, ezért nemcsak a fegyvereket igyekeztek elkobozni, hanem minden olyan tárgyi emléket is, amely a forradalomra emlékeztetett. A bankjegyek pedig nagyon is alkalmasak voltak erre a célra.
A Ferenc József császár által a magyarországi "lázadás" leverésével megbízott Windisch-Grätz már 1848 végén, majd 1849 tavaszán rendelkezett a bankókról. Elrendelte, hogy minden Kossuth-féle bankjegy „megsemmisítés végett általadandó", illetve arról is döntött, hogy „a bankjegyek nem csak elkoboztatnak, hanem a birtokos még azonkívül legszigorúbban büntettetni fog."
Alig egy évvel a kibocsátásuk után tehát a Kossuth-bankók már semmit sem értek, ám érdekes, hogy annál többet kezdtek jelenteni a magyaroknak.
Még annak ellenére is, hogy előbb csak megtiltották a forradalom bankjegyeinek használatát, amelyeket ellenszolgáltatás nélkül le kellett adni, később már félévnyi börtön várt arra, aki mégis megtartotta. A beszolgáltatott papírpénzekről előbb Kossuth Lajos nevét vágták, tépték ki, majd azokat katonai őrizet mellett a nagyobb városok főterein nyilvánosan elégették. Meglehet, ez a durva fellépés is hozzájárult ahhoz, hogy a lakosság a Kossuth-bankókat a hatalom megtorlásától való félelme ellenére is megőrizte és rejtegette, mint a forradalom és szabadságharc becses emlékét, különleges ereklyéit.