Új felvonás az Aral-tó drámájában
![Aral-tó, kiszáradás, 2014. augusztus 19., műholdkép, NASA Terra MODIS](https://cdn.origo.hu/2023/12/y_q9SuSY_k6bBGDLVu9j9xj8G-L-q-X2xbUUmb1S9r4/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2RjYWUyMWM3YWE5ZjQ2NDQ5NjY4NzNlYjBlYTU2OWQ1.webp)
Ezen a 2014 augusztusában készült műholdképen csak a több részre szakadt tó maradványai látszanak. A drámai változásokat az 1960-as partvonal csíkja érzékelteti:
Az Aral-tó kifejezetten száraz kontinentális éghajlaton, sivatagos környezetben terül el, a telek hidegek, a nyarak nagyon forrók. Évi átlagban mindössze 100–125 milliméter a csapadék, ami mindig is jóval kevesebb volt, mint amennyi víz a tóról elpárolgott. A vízmennyiség leginkább az Amu-darja és a Szir-darja vízhozamától függött. Ezért történelmi távlatban nem volt ritka a 6 méteres vízszintingadozás sem, bár van bizonyíték arra, hogy a tó kétszer is majdnem kiszáradt, de természetes úton regenerálódott az évszázadok során.
Az Aral sorsát a Szovjetunió döntéshozói pecsételték meg, amikor az 1950-es, 1960-as években úgy döntöttek, hogy a két folyó vizét öntözésre használják fel, hatalmas méretekben alakítva gyapotföldekké a legelőket Kazahsztánban, Türkmenisztánban és Üzbegisztánban. Az öntözés nem volt hatékony, az évek során a víz 25–75 százalékát elnyelte a sivatag.
A tó vízszintje csökkenni kezdett. 1989-re északi és déli részre vált szét, az utóbbi volt a nagyobb. A teljes vízmennyiség 1998-ra 210 köbkilométernyire csökkent az 1960-as 1060 köbkilométernyiről. A tó déli része nyugati és keleti medencére oszlott, és az utóbbiban olyannyira megnőtt a sókoncentráció, hogy csak egyetlen rákfaj (Artemia parthenogenetica) volt képes megélni benne.
„A modern időket tekintve a keleti medence először az idén száradt ki teljesen” – magyarázza Philip Micklin, a Nyugat-michigani Egyetem földrajzkutatója, a tó történetének szakértője. A medencéből 2009-ben már egyszer majdnem teljesen elpárolgott a víz, majd 2010-ben a csapadékos időjárásnak köszönhetően újra feltöltődött.
Az idei teljes kiszáradás azért következett be, mert kevesebb csapadék (hó és eső) hullt a Pamír-hegységben, az Amu-darja forrásvidékén, így a folyó vízhozama is csökkent, emellett továbbra is jelentős mennyiségű öntözővizet emelnek ki belőle. A déli rész vízutánpótlásában valamelyest segített az északi és a déli Aral-tavat összekötő Berg-szorosban épült Kok-Aral gát, de az így érkező vízmennyiségnek az idén nem volt különösebb jelentősége Micklin szerint. A szakértő arra számít, hogy a közeljövőben továbbra is nagyon változékony lesz az Aral-tó vízszintje.