Pedig ezúttal egy szót sem szólhattam volna, ha csonkacsaládias hangulatúra sikeredik a brit testvérpár fellépése. A péntek esti viharnak már az előszelétől beláttam, hogy fafejűség volna ragaszkodni a biciklihez, mint közlekedési eszközhöz, és lám, még az autóban is volt egy kis halálfélelmünk, amikor pajkos jégdarabok verdesték a szélvédőt.
Mire kiértünk, a förgeteg engedelmesen elvonult, pár asztalnyi üldögélő embert hagyva hátra a Mokka fedele alatt. A pultnál megtudtuk, hogy némi közepes bor és csúcsminőségű szóda keverékét egy százasért hozzánk vágják, úgyhogy nyomban megegyeztünk, az éjszaka folyamán megkíséreljük teljesíteni az Egymillió hosszúlépést Magyarországon.
Később értek még meglepetések, egy másik pultosnál például hatvan százalékkal emelkedett a fent említett minimálkoktél ára, továbbá fény derült arra az egészen nevetséges tényre, hogy dohányárut nem lehet kapni. Viszont amint felnéztünk egy gondűző csocsómeccs után - az Eiacu Lazio és a Szemérem Ajax játszott -, már tele volt a táncparkett.
Teljesen elmerültek a játékban, nem zavarta őket a tolongás a nekik fenntartott pódiumon; legfeljebb akkor néztek fel szelíd szemrehányással, ha egy túl vérmes és/vagy ittas rajongó bratyizva hadonászásától a crossfadert sem látták. Matt kisvártatva lemeztáskájába gyömöszölte angol tartózkodását, és attól fogva amikor épp nem vigyorgott, akkor két ujjal fütyülve vezényelt a tömegnek.
Mint sejthető, ebben az időszakban már nehéz volt ránézésre eldönteni, a táncolók vagy a dj-k érzik-e jobban magukat, ami azért elég határozott elismerés bármely bulinak. Fanthomasék szerencsére nem ragadtak le a breakbeatnél, néha hiphopos, máskor house-os irányba csatangoltak, az időnként hangosan kurjongató hallgatóság őszinte örömére. Nagyobb partyt bőven rendeznek még a nyáron Budapesten, de jobb hangulatút biztos nem sokat.
Galambos Péter