Szovjet parancsra lett Nagy Imre miniszterelnök
![Szovjet parancsra lett Nagy Imre miniszterelnök cikkhez](https://cdn.origo.hu/2023/12/n3Xz6e5hCMhEAekutMm9k9h8VR52v3SxM9KMKVggCyM/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50Lzc5YTY0Mjc5NDI1OTRlN2VhNjgyYTY4NmU3NzJkMzkz.webp)
Gyarmati György A Rákosi-korszak című, 2011-ben megjelent könyvében arról a kevéssé ismert szempontról számol be, hogy a "szocialista rendszer" építése 1952-1953 fordulójára mély válságba jutott Magyarországon. A válság azért maradt titokban, mert a totális diktatúra viszonyai között a nyilvánosságban kizárólag a sikerekről szóló győzelmi jelentések jelenhettek meg.
A hétköznapi emberek a rendszer válságából leginkább a termelőszövetkezetek erőltetett létrehozásából eredő ellátási nehézségeket, a sikerpropagandával ellentétben egyre romló életszínvonalat és növekvő munkakövetelményeket, valamint a diktatúra egyre durvuló terroruralmát érzékelték. Az átlagemberek nem láthatták, hogy az ötéves terv 1951-ben drasztikusan megemelt tervszámai nem teljesíthető feladat elé állították a gazdaságot, amit ráadásul a nehézipar fejlesztésével teljesen téves irányba tereltek. Ehhez járult még az, hogy a rendkívül bürokratikus diktatúra működtetéséhez nem voltak megfelelő szakemberek, hiszen az 1948 előtti hivatalnokokat - jó esetben - elbocsátották, az újakat pedig folyamatosan máshová helyezték. Gyarmati György fentebb idézett könyve szerint tehát 1953 elejére az ország irányításának állandósult káosza változásért kiáltott.
Magyarország 1948-tól a szovjet érdekszférába tartozott, a magyar "szocializmus" pedig lényegében a szovjet változatnak az utolsó szögig precízen elkészített másolata volt. A rendszer látványos kríziséhez vezető hibák kijavításához ezért kizárólag a moszkvai központ engedélyével és buzdításával lehetett hozzáfogni, a magyar pártvezetés semmilyen érdemi eltérést nem kezdeményezhetett. Talán nem is akart, hiszen az ilyen kezdeményezés fölvetette volna Rákosi Mátyás - aki a Magyar Dolgozók Pártjának első titkára és a minisztertanács elnöke is volt ekkor - és társai felelősségét is. A változásokra a lehetőséget Sztálin 1953. március 5-én bekövetkezett halála nyitotta meg. Kijelölt utód híján a generalisszimusz halálát követően a Kremlben szinte azonnal éles hatalmi harc kezdődött, ami tulajdonképpen csak 1957-ben dőlt el véglegesen Hruscsov javára. A hatalmi harc egyes fordulatai pedig éreztették hatásukat a kelet-európai "népi demokratikus" államokban is, hiszen a Moszkvában zajló hatalmi harcok kicsiben lezajlottak például Magyarországon is.
Sztálin halála után először Lavrenytij Berija és Georgij Malenkov párosa határozta meg a szovjet politikát. Malenkov lett a szovjet minisztertanács elnöke, Berija pedig első helyettesként és belügyminiszterként második ember lett Malenkov mögött. Az új szovjet vezetés különböző csoportjai egyetértettek abban, hogy enyhíteni kell a nemzetközi feszültséget, hiszen az erőltetett fegyverkezés társadalmi robbanással fenyegetett a szocialista országokban. Ennek érdekében fölvették a diplomáciai kapcsolatot Jugoszláviával, júliusban fegyverszünetet kötöttek Koreában, majd megkezdődtek az USA és a Szovjetunió között párbeszéd előkészületei. Mindez azt jelentette, hogy a Szovjetunióban és a "béketábor" többi országában lehetségessé vált a nehézipar erőltetett fejlesztésének mérséklése és a terroruralom enyhítése.
Magyarországon a Szovjetunióban bekövetkező változásokból egészen 1953 nyaráig semmit nem lehetett érzékelni. Rákosi Mátyás, aki korábban lelkesen megvalósított minden Moszkvából érkező utasítást, ezúttal nem követte az új irányvonalat. Az 1953. május 18-án lezajlott országgyűlési választás a Népfront 98 százalékos győzelmét hozta, és semmit nem jelzett a küszöbön álló változásokról, és a még 1953 januárjában Sztálin utasítására letartóztatott ÁVH-vezér, Péter Gábor koncepciós perének előkészületei is a megszokott módon zajlottak.
A szovjet vezetés először 1953 májusában rendelte Moszkvába Rákosit, hogy utasítsa a szükséges változtatások véghezvitelére. A tanácskozás pontos időpontja nem ismert, ám mint az Rákosinak az 1960-as évek elején keletkezett emlékirataiból is tudható: arra szólították föl, hogy első titkári és miniszterelnöki posztja közül valamelyiket adja át másnak, hajtsanak végre amnesztiát, csökkentsék az ipari beruházások és a hadikiadások arányát.
Rákosi hazatérve megpróbálta elszabotálni a tőle kért változtatásokat, ám a szovjet vezetés nem engedett. 1953 júniusában újabb delegációt rendeltek Moszkvába, és szokatlan módon még a pontos összetételét is meghatározták: a legszűkebb vezérkarból Révai Józsefnek és Farkas Mihálynak például itthon kellett maradnia.
A tárgyalások Moszkvában 1953. június 13-án kezdődtek. Ezen a napon a teljes szovjet pártvezetés találkozott a magyar küldöttséggel. A megbeszélésen lényegében a magyar vezetés egész politikáját a legsúlyosabb bírálat tárgyává tették. A kioktatás és leckéztetés órákon át tartott, a magyar gazdasági és politikai helyzet szinte valamennyi elemét - a nehézipar erőltetett fejlesztését, a hadsereg állapotát, a mezőgazdaság kérdéseit - sorra vették. Rákosi az emlékiratai szerint például itt hallotta először a "személyi kultusz" kifejezést. A tanácskozáson a szovjet pártvezetők arra is utasították a magyar vezetőket, hogy Rákosi adja át a minisztertanács elnöki posztját Nagy Imrének, ugyanakkor maradjon ő a párt első titkára. Azt azonban világossá tették, hogy ezentúl a kormány lesz a meghatározó, nem pedig a párt.
Az első titkár igazságtalannak tartotta a bírálatot, hiszen a hibák "olyanok, mint a többi népi demokratikus országban..." Rákosinak ebben igaza volt: mindaz, amit a szovjet vezetők a magyar pártvezetők fejére olvastak, szovjet utasításra történt az országban. A szovjet vezetők mindenesetre arra utasították a magyarokat, hogy készítsenek elő egy párthatározatot, amelyet a magyar párt vezető szervei megtárgyalnak és nyilvánosságra hoznak a "hibákról". A szöveget a magyar pártvezetők meg is fogalmazták, és a tárgyalások következő fordulóján, június 16-án az orosz vezetők jóvá is hagyták. A magyar belügyekbe való ilyen mértékű beavatkozásra egyébként még Sztálin idejében sem került sor.
Moszkvából hazatérve a Magyar Dolgozók Pártjának különböző testületei is megtárgyalták és jóváhagyták a Moszkvában megfogalmazott tervezetet. Először június 25-én a Politikai Bizottság, majd június 27-28-án a párt Központi Vezetősége - így hívták akkoriban a Központi Bizottságot - is megtárgyalta és elfogadta a súlyos önbírálatot tartalmazó határozatot.
A határozatot azonban nem hozták nyilvánosságra, hanem csak erősen kilúgozott változatát ismertették a párt felsőbb vezetőivel. A határozat eltitkolásának több oka is volt: egyrészt az, hogy 1953. június 16-án a Német Demokratikus Köztársaságban, Berlinben munkáslázadás kezdődött. Elképzelhető, hogy a szovjet vezetés megrettent a lehetséges következményektől, így lassítani akarták a magyarországi átalakulás gyors ütemét. Talán ennek is köszönhető, hogy Rákosi visszaemlékezései szerint a Központi Vezetőség ülésének második napján maga Molotov szovjet külügyminiszter kérte őt a telefonhoz, és arra kérte, hogy tompítsák a hibákat föltáró határozat erejét, továbbá ne hozzák nyilvánosságra.
A másik ok az lehetett, hogy június 26-án Moszkvában a szovjet kommunista párt elnökségének ülésén letartóztatták Rákosi legfőbb bírálóját és Nagy Imre támogatóját, Beriját, akit még szövetségese, Malenkov sem tudott megmenteni. Elképzelhető, hogy Molotovnak a határozatot tompító utasítása mögött is a moszkvai hatalmi harcban bekövetkezett fordulat állt. Beriját egyébként 1953 őszén kivégezték.
Nagy Imre végül július 4-én mondta el bemutatkozó beszédét a májusi választások után először összeülő Országgyűlésben. Már ez is szokatlan volt, hiszen a sztálinista diktatúrában a parlamentnek minimális szerepe volt. A szocialista építés "új szakaszának" bejelentése már körülményeivel is jelezte, hogy a párthoz képest a kormány szerepe fog fölértékelődni. Még aznap este az egész ország a rádióban hallhatta az új miniszterelnök beszédét, amely a június 16-án Moszkvában megfogalmazott és elfogadott elveken alapult.
Sokan örömmel fogadták, hogy lassítják az erőltetett iparfejlesztést, lehetővé teszik a kilépést a termelőszövetkezetekből, fölülvizsgálják a begyűjtési rendszert, és emelik a fizetéseket. A párt számos vezetőjét viszont elbizonytalanították a hirtelen változások.
A változások tulajdonképpen azért voltak lehetségesek, mert 1953 júniusában a moszkvai hatalmi harcok éppen Nagy Imrének hoztak szerencsét Malenkov és Berija fölülkerekedésével és a nemzetközi enyhülés szándékával. Berija bukása és Rákosi első titkári pozíciójának megtartása azonban már 1953. július elején veszélyeztette Nagy Imre kormányprogramjának megvalósítását.
Rákosi pedig - érzékelve a moszkvai támogatás bizonytalanságát - mindent megtett, hogy visszaszerezze teljhatalmát: már július 11-én, a budapesti pártaktíván támadásba lendült. Kettejük hatalmi harca határozta meg aztán Nagy Imre miniszterelnökségét, és végül a moszkvai hatalmi harcok újabb fordulatai vezettek bukásához is.