A Vezúv haragja Vulcanus ünnepnapján temette el Pompejit
![a Vezúv kitörése](https://cdn.origo.hu/2023/12/BF1iTFz9z2mYHSxjLNnu8QpiznJp-RakRTYxIyAAD8w/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2E2ZjY1ZmQ5NmJiZjRlM2ViNzk0YWFjOWI1ODY0MGYw.webp)
Kr. u. 79., az örök város, Róma alapításának 832., és az „isteni” Titus trónra lépésének évében, augusztus 25-én felhőtlen, verőfényes reggel virradt fel Pompejire.
A város főutcáin már kora reggel kinyitottak a boltok, a Via Marina és a Nocrea Inferiore széles, kőlapokkal burkolt korzóján pedig a Vulcanus ünnepére gyülekező tömeg hömpölygött a városközpont, a fórum irányába.
Ekkorra már nagyobbrészt begyógyultak azok a sebek, amelyeket a Vezúvtól 8 kilométerre délkeletre, festői környezetben fekvő városon a tizenhét évvel korábbi földrengés okozott. A pompeji polgárok nem voltak ijedősek; megtanulták az együttélést az alvilági istenség birodalmából érkező rendszeres földlökésekkel.
Talán ennek volt betudható, hogy a 79. év nyarán egyre sűrűbbé váló apró rengések sem váltottak ki nyugtalanságot;
a Via Appia mentén húzódó kereskedőváros polgárai tovább élték az isteni Flaviusok által megteremtett béke eseménytelen mindennapjait.
Az ünnepi délelőtt nyugalmának a föld hirtelen jött, erős morajlással kísért rengése vetett véget;
a polgárok még fel sem ocsúdhattak első döbbenetükből, amikor a vakítóan kék campaniai égboltra kirajzolódó Vezúv eget-földet megrázó hatalmas robbanás kíséretében életre kelt.
A 79-es kitörés előtt a Vezúv nagyon sokáig inaktív volt.
A rómaiak úgy tartották, hogy „Vulcanus hegye” egy örökre elszunnyadt tűzhányó.
Természetesen, ebben a korban még nem létezett vulkanológia, így a kitörés előtti két évtizedben egyre jobban elszaporodó földrengésekből sem következtethettek a hegy közeli, fenyegető feléledésére.
A nagyobbrészt ifjabb Pliniusnak köszönhető pontos korabeli leírásból tudjuk, hogy
79. augusztus 25-én típusát tekintve egy igen heves, robbanásos, úgynevezett eruptív kitörés végzett a várossal.
A krátert évezredek óta lezáró, kővé vált lávadugó a mélyből feltörő magma és gázok nyomóerejének hatására a hegy csúcsát letépve robbant ki a végzetes délelőttön.
Hatalmas hamufelhő emelkedett a magasba, amely később a saját súlyától összeroppanva sebes és forró áradatként nyelte el Pompejit.
A hamuesőt megelőzően milliónyi horzsakődarab záporozott a városra, a pánikba esett polgárok egy része a házakba menekült, és a pincékbe bújt a forró kövek zápora elől.
A tömeg másik része a Porta Marina, a kikötői kapu irányába futott.
Amikor leszakadt a hamueső, a verőfényes délelőtt éjszakai sötétségbe váltott.
A meredek háztetőkről az égből szakadó forró hamu a házak átriumára, belső udvarára ömlött, fokozatosan betemetve a villákat.
A felhalmozódó hamu elzárta az ajtókat, a pincékbe szorult emberek csapdába estek,
esélyük sem maradt a kiszabadulásra.; a forróságtól és az oxigénhiánytól nyomorultul elpusztultak.
A városkapukon kiözönlő tömeget is utolérte a végzet, a hegy oldalán leomló forró gázokból és hamuból álló piroklaszt ár elsöpörte a menekülőket.
A robbanás hangját valamint a magasba szökő füstfelhőt a távolabbi település, Misenum lakói is észlelték, és találgatni kezdtek, hogy vajon melyik hegy nyithatta meg a föld tüzes szelepeit. A város előtt horgonyzó misenumi flotta parancsnoka, Plinius Secundus (vagy idősebb Plinius, ahogy a történelmi emlékezetben ismert a neve), Titus császár bizalmasa, azonnal parancsot adott hajói kifutására, és liburnáit Pompeji irányába kormányozta.
A város környékére háromnapos sötétség borult a légkörbe jutott irdatlan mennyiségű hamu miatt;
mintha csakugyan az alvilág istene jött volna fel a föld mélyéről. Azt, hogy hányan élhették túl a katasztrófát, nem tudjuk; a mentést irányító flottaparancsnok, Plinius Secundus azonban gázmérgezésben életét vesztette.
A katasztrófa nem csak Pompejit pusztította el, hanem a hegy lábánál fekvő Herculaneumot is,
amelyet a Vezúv kráteréből kiömlő láva temetett maga alá. Pompeji tragédiája a kortárs ifjabb Plinius, - a városhoz siető flottaparancsnok fogadott fia - Tacitushoz írt összefoglalójában maradt fenn a legrészletesebben. A 2. században élt római történetíró, Cassius Dio ugyancsak lejegyezte Pompeji tragikus történetét.
Noha a derék római krónikás színes fantáziájának sem szabott gátat a história elbeszélésében, a forráskritikai elemzések alapján a modern kor történészei mégis egyetértenek abban, hogy Cassius Dio leírása – amely utólagos beszámolókon alapul - nagyobbrészt hiteles. Pompejit nem építették többé újjá.
Évszázadok múltán így a római város emléke lassan feledésbe merült, és az utókor emlékezetében Trójához hasonlóan belépett a legendák ködébe veszett antik települések panteonjába.
Pompeji megtalálás -, mint sok műkincsé -, véletlenszerűen történt.
A mondák világába tűnt város létének első kézzelfogható bizonyítéka 1596-ban látott napvilágot. A kor híres építésze, Domenico Fontana éppen a Samo folyó szabályozásán dolgozott, amikor a munkálatok közben napvilágra kerültek az első falmaradványok. A hajdanvolt római város feltárása azonban csak másfél évszázaddal később, 1748. április 6-án vette kezdetét Rocque Joaquin de Alcubierra spanyol mérnök irányításával. Ő tíz évvel korábban a Vezúv másik antik áldozatát, Herculaneumot is felfedezte.
Az előkerült leletek hírére egy lelkes főúri kincsvadász, D’Elboeuf herceg jó érzékkel gyorsan csinos kis birtokot vásárolt fel a környező parlagon, majd amatőr régészként rendszertelen ásatásokba fogott a területen. A botcsinálta főrendű archeológus leghíresebb lelete az a három márványszobor volt, amelyek „drezdai nővérek” néven vonultak be az egyetemes művészetek történetébe.
A pompeji „márványnőket” a messze földön híres törökverő, Savoyai Jenő herceg vásárolta meg,
majd a becses leletegyüttes II. Frigyes Ágost szász választófejedelem drezdai udvarába került -, innen is ragadt a szobrokra a „drezdai” melléknév.
A város azonossága azonban csak 1763-ban vált bizonyossá. Ekkor került elő ugyanis a föld mélyéről az a márványtábla, amelynek felirata, „Respublica Pompeianorum” pontot tett az addigi találgatásokra.
A pompeji ásatások történetében ugyanebben az évben tárták fel az első nagyobb épületeket,
így többek között Dionédész villáját, a nagy színházat és az Ízisz-templomot is.
A kővé vált vulkáni hamu alól előkerült romok a kor számos hírességének fantáziáját megmozgatták; így többek között a német irodalom romantikus lelkületű óriása, Wolfgang von Goethe, valamint a 18. század második felének zenei virtuóza,
Wolfgang Amadeus Mozart is ellátogattak a pompeji antik város maradványaihoz.
Van, amikor a hódításoknak pozitív hozadékuk is akad; Pompeji esetében pedig feltétlenül annak kell tekintenünk a Nápolyi Királyság 1806-ban, a franciák által történt elfoglalását. A pompeji rommező szakszerű feltárását az antikvitás eszméjétől elbűvölt francia császár, Bonaparte Napóleon személyes utasítására kezdték meg.
A francia régészeknek köszönhető például a fórum nagyobb észének a feltárása. A módszeres, pozitivista, 19. századi tudományos kutatási szemléletmód a történettudományokban, így az archeológiában is éreztették jótékony hatásukat.
Az ásatások irányítását 1863-tól átvett Giuseppe Fiorelli kísérletező kedvű munkásságának köszönhető Pompeji napjainkig egyik legfőbb látványossága, a láthatóvá tett holttestek bemutatása.
A tudós archeológus rájött, hogy az egykor forró vulkáni hamuval eltemetett testek ugyan teljesen megsemmisültek, de a térfogatuk az egykori testformát őrző üregként fennmaradt.
Az üregek kitöltése gipsszel láthatóvá tette az egykori áldozatokat,
abban a helyzetben, ahogy a halál pillanata érte őket.
A 19. század második felében további feltárásokat végeztek a romváros területén, ezeknek köszönhetően egyre többet sikerült megtudni a város múltjáról is.
Az ásatásokat 1889-től irányító Friedrich von Duhn és Louis Jacobi munkásságának köszönhető egy Kr.e. 6. századból származó dór templom maradványának a felfedezése. Noha Pompeji esetében római kolóniáról beszélünk, de a város valójában csak a Kr.e. 1. században, Cornelius Sulla diktátorsága idején, 80-ban lett a Római Köztársaság része.
Pompeji múltjában nagy szerepet játszott a görögség, a hellenisztikus hagyományok a Vezúv hamuja által eltemetett 1. századi épületeken is tetten érhetők.
A romváros történetében 1911-től Vittorio Spinazola nyitott új fejezetet; az olasz archeológus nevéhez fűződik a komoly szakmai vitákat kiváltott rekonstrukció, a pompeji lakóházak egy részének újjáépítése.
Mindenestre, ha turistaként meglátogatjuk a legendás helyszínt, és belépünk valamelyik épületbe, a tökéletes korabeli hangulat Signore Spinazola munkásságát dicséri.
A város viszontagságai az ókorban kezdődtek, de még a legújabbkori világégés is megtépázta az évezredes falakat. 1944 januárjában kiterjedt, öldöklő küzdelem vette kezdetét a térségben a szövetséges haderő és a szívósan védekező Wehrmacht alakulatai között. A csata Monte Cassinói ütközet néven vonult be a történelembe.
1944 kora tavaszán, a német csapatmozgások kikémlelése közben, egy amerikai felderítőgép azt az egyébként utólag tévesnek bizonyult jelentést küldte a szövetséges parancsnokságra, hogy Pompeji térségében német alakulatok állomásoznak.
A jelentés megbízhatóságának további kontrollálása nélkül
az amerikai főhadiszállás bombatámadást rendelt el, a bevetésre indult B-17-es „repülőerődök" pedig rendesen megszórták a német fantomegység feltételezett állásait.
A nem létező Wehrmacht-alakulatok természetesen nem szenvedtek semmilyen veszteséget, viszont a bombaszőnyegből kijutott az ókori romvárosnak.
A legújabbkori katasztrófa nyomait a második világháború után eltüntették, a károkat helyreállították. Pompeji, mint az egyetemes kultúra egyik különleges értéke az UNESCO-világörökség részeként alussza ímmár két évezredes álmát.