Az orosz medve karmai a Boszporusz felett
![orosz](https://cdn.origo.hu/2023/12/Yf9M0t45g0jVI5BzdOZPhqQFqAeGNGGSfYDgXsHw9Hs/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2U2MjI5OWQwZjA0MjRjNDI5MTZjMjRjNmY1ZThlMzhl.webp)
A 19. század közepéig a cári birodalom mint kontinentális nagyhatalom elsősorban a közép-ázsiai régióban, és a Távol-Keleten terjeszkedett.
Az 1848-as európai forradalmak leverése után az Orosz Birodalom befolyása jelentősen megerősödött;
Ausztria a cár lekötelezettjévé vált, az orosz külpolitika pedig sikeresen megakadályozta a bimbózó német egység létrejöttét.
Oroszország elég erősnek érezte magát ahhoz, hogy a belső-ázsiai hódító expedíciók után megvalósítsa rég dédelgetett álmát, a Boszporusz és a Dardanellák elfoglalását, hogy a Fekete-tenger fojtogató zártságából kitörjön a mediterráneum térségébe.
A keleti kérdés kiéleződése 1853-ban a krími háború kirobbanásához vezetett,
amelyben Anglia és Franciaország kitűnő eszközt látott az érdekeikkel ütköző orosz terjeszkedés megállítására. Nagy-Britannia egyenesen megengedhetetlennek tartotta a stratégiai jelentőségű tengerszorosok, a Boszporusz és a Dardanellák orosz elfoglalását.
I. Abdul-Medzsid szultán, maga mögött tudva Franciaország és Anglia támogatását, 1853 októberében hadat üzent Oroszországnak, amelyre válaszul a cári haderő megszállta Moldvát és Havasalföldet.
A világtörténelembe krími háború néven bevonult konfliktusban az egyesült brit-francia és török haderő elfoglalta a Krímet, valamint az oroszok legfontosabb haditengerészeti bázisát, Szevasztopolt. A háború felizzasztotta az ortodox keresztény népek, a görögök, szerbek, bolgárok és montenegróiak Oroszország iránti szolidaritását. Önkénteseik tömegesen álltak a kétfejű sasos cári lobogó alá.
A szláv-ortodox testvériség jegyében fogant összefogás sem gátolta meg azonban Oroszország vereségét; annak ellenére, hogy a cári hajóhad megsemmisítette a szultán flottáját,
a háborút lezáró 1856-os párizsi béke jelentősen visszaszorította a térségbeli orosz befolyást.
A cár birodalma megalázó vereséget szenvedett; Oroszország elvesztette a Duna torkolatvidékét, le kellett mondania a törökországi keresztények védnökségéről, továbbá el kellett tűrnie, hogy nem tarthat hadiflottát a Fekete-tengeren.
Nem volt kétséges azonban, hogy Oroszország a párizsi békével nem mondott le eredeti céljairól, és az első adandó alkalommal revánsot fog venni.
A krími háború utáni években az orosz külpolitika egyre jobban felkarolta az akkor még oszmán fennhatóság alatt álló balkáni államok, Szerbia, Bulgária és Montenegró függetlenségi törekvéseit. A balkáni térségben kiújuló orosz hatalmi játszmákhoz az ortodox kereszténység és a pánszlávizmus eszmeisége adta az ideológiai hátteret.
A súlyos belpolitikai és gazdasági válságtól recsegő-ropogó Oszmán Birodalom – „Európa beteg embere” - egyre nehezebben tudta kordában tartani az uralma ellen lázongó balkáni népeket. Amikor 1876-ban a török defterdárok (adószedők) kétszer is be akarták szedni az éves adót, Bosznia-Hercegovinában és Bulgáriában kitört a felkelés.
Az állandósult gazdasági problémák miatt Isztambulban ugyancsak szárba szökött a forrongás,
és a népharag lemondásra kényszerítette Abdul-Aziz szultánt.
A helyébe lépett V. Murád meg sem melegedhetett a trónon, alig néhány nap múlva ugyanis „gyengeelméjűségre” hivatkozva lemondatták.
Az őt követő keménykezű II. Abdul-Hamid szultán reformokat hirdetett meg, és elrendelte a hadsereg bevetését a balkáni lázongások leverésére.
Bulgáriában a török katonaság véres öldöklést rendezett a keresztény lakosság soraiban,
ami megteremtette Oroszország számára a beavatkozás jogcímét. A civilek ellen elkövetett súlyos atrocitások felháborították az európai közvéleményt; így a cár a kereszténység védelmezőjeként léphetett fel a Porta ellenében.
A krími vereség után az I. Miklós örökébe lépett II. Sándor cár ez alkalommal diplomáciailag is gondosan előkészítette a Törökország ellen tervezett revánsot. A cár 1876. június 26-án megbeszélést folytatott Bécsben Ferenc József császárral.
Mivel az Osztrák-Magyar Monarchiának ugyancsak komoly területi aspirációi voltak a Balkánon,
a cár és a császár 1877 januárjában Budapesten semlegességi megállapodást kötött.
A budapesti szerződés de facto meghúzta a két nagyhatalom közötti balkáni befolyási övezet határát. Ilyen előzmények után indította el a cári kormány a balkáni hadműveleteket.
1877 nyarán Gurko tábornok vezénylete alatt a hatalmas, 257 ezer fős orosz hadsereg átkelt a Dunán, és elfoglalta a stratégiai jelentőségű Sipka-szorost. Az orosz-török háborúban Plevna 1877. november 28-án történt bevétele komoly fordulópontot jelentett.
Miután a cári hadsereg átözönlött a Balkán-hegységen, úgy tűnt, hogy Törökországnak vége van. Nem volt erő, amely feltartóztathatta volna az Isztambul felé menetelő diadalittas orosz haderőt.
Az orosz-török frontról érkező egyre fenyegetőbb hírek Őfelsége brit birodalmi kormányát azonnali cselekvésre sarkallták.
Angliát közel-keleti ambíciói miatt súlyosan aggasztotta a tengerszorosok orosz megszállása.
Ennek megakadályozására a térségbe vezényelte a brit flottát.
Az angol hadihajók a Boszporusztól a Dardanellákig lezárták a tengerszorost.
A jelentős erőkkel végrehajtott brit flottatüntetés óvatosságra késztette a szentpétervári kormányt,
és megállította az Isztambul határában felsorakozott cári csapatokat. A teljesen reménytelenné vált helyzetben II. Abdul-Hamid szultán békét kért az oroszoktól, London pedig erős diplomáciai nyomás alá helyezte Szentpétervárt, a béke elfogadása céljából.
A San Stefanó-i békeszerződést az orosz kormány és a Porta képviselői 1878. február 19-én írták alá, de a valóban átfogó rendezés csak a hónapokkal későbbi, Berlinbe összehívott nagyhatalmi konferenciára várt.
Az 1878. június 13. és július 13-a között megtartott diplomáciai csúcstalálkozón a nagyhatalmak olyan rendezést akartak tető alá hozni, amely megőrzi a kényes európai erőegyensúlyt. Sem Nagy-Britannia, sem pedig az ugyancsak gyarmattartó Franciaország nem volt érdekelt abban, hogy Isztambul orosz fennhatóság alá kerüljön, és a cári hadiflotta meleg vizű tengeri kikötőkhöz jusson.
A közép-európai térségben komoly hatalmi tényezőnek számító Osztrák-Magyar Monarchiát, amelyet a közös külügyminiszter, Gróf Andrássy Gyula képviselt a konferencián, balkáni befolyásának kiterjesztési lehetőségével igyekeztek az oroszellenes diplomáciai koalíciónak megnyerni. A konferencia házigazdája, Otto von Bismarck kancellár, a klasszikus és személyével összekötött „Realpolitik” nagymestere, ugyancsak az európai hatalmi egyensúly megőrzésében volt érdekelt.
Az orosz delegáció, amelyet a rutinos diplomata, Alekszandr Mihajlovics Gorcsakov herceg, külügyminiszter képviselt, kisebbségben maradt a „nagyhatalmi koncerttel” szemben.
A cári diplomácia a győztesen megvívott háború ellenére kénytelen volt lenyelni a békát;
a berlini kongresszus ismét gátat vetett az oroszok térfoglalásának. Bulgária és Szerbia felszabadult a Porta gyámsága alól, az Osztrák-Magyar Monarchia pedig jogot kapott Bosznia-Hercegovina 30 évig tartó megszállására.
A Balkán déli térsége viszont Kelet-Rumélia néven az Oszmán Birodalom fennhatósága alatt maradt. A tengerszorosok megszerzésének régi orosz álma ezzel végleg szertefoszlott.
Az Oszmán Birodalom elkerülhetetlenül közeli szétesését már a 20. század elején, közvetlenül az első nagy világégés előtt kirobbant balkáni háborúk is előrevetítették. Az első, az 1912 októbere és 1913 májusa között lezajlott hadakozásban a Balkán Szövetség államai (Szerbia, Görögország, Montenegró és Bulgária) hetek alatt döntő fölényt értek el a török hadsereg felett.
A vereséget szenvedett Oszmán Birodalom több száz éves török fennhatóság után rákényszerült Albánia, Trákia, Macedónia és Rumélia feladására.
Ezzel Törökország lényegében elvesztette európai területeit.
Az 1913 júniusában kitört második balkáni háború, amely a volt szövetséges, Bulgária ellen irányult, Szerbia területi megerősödésével fejeződött be. Az orosz diplomácia a balkáni háborúban természetesen a pravoszláv államokat támogatta.
Az első világháborút Törökország a vesztes központi hatalmak oldalán fejezte be. A még meglévő közel-keleti török birtok megszerzéséért elsősorban Anglia és Franciaország indult harcba a párizsi „békecsináló” hatalmak közül.
Az 1917-es bolsevik forradalom után anarchikus polgárháborúba fulladt Szovjet-Oroszország több mint két évtizedre kiszorult a világpolitikát alakító nagyhatalmak közül; így a cári idők külpolitikájával szemben nem volt semmiféle ráhatása a török birtokokból nagyhatalmi érdekek mentén megrajzolt, modern közel-keleti határok kialakításában.
A két gyarmatosító nagyhatalom, Anglia és Franciaország már az első világháború idején az 1916-ban megkötött titkos Sykes-Picot paktummal felosztotta a törökök közel-keleti és észak-afrikai birtokait, egyben - figyelmen kívül hagyva a térség kulturális és etnikai különbözőségeit, illetve a szunniták és a síiták közötti vallási ellentéteket - megrajzolta a lényegében máig érvényes közel-kelti határokat.
Az úgynevezett versailles-i békerendszer részeként az 1920-as sévres-i szerződés Törökországot a még meglévő területei 75%-ától megfosztotta.
A Trianonnál is súlyosabb országcsonkítás nyomán a Musztafa Kemál pasa vezetésével kirobbant, a megalázó szerződést aláíró VI. Mehmed szultán hatalmát megdöntő forradalom és nemzeti függetlenségi háború hatására az antanthatalmak az 1923. július 24-én aláírt lausanne-i szerződéssel hatálytalanították a sévres-i békét.
Az oszmán hagyaték romjain a Sykes-Picot paktum nyomán kialakított új arab országok formálisan a Nemzetek Szövetsége (Népszövetség) fennhatósága, az úgynevezett mandátum alapján azonban ténylegesen francia és angol fennhatóság alá kerültek.
A közel-kelti térség hatalmi viszonyaiban a második világháború utáni évtizedek alapvető változásokat hoztak.
A második világháború utáni gyarmati függetlenségi mozgalmak, Izrael állam 1948-as kikiáltása, valamint a kétpólusúvá lett világ új típusú szuperhatalmi törekvések színterévé tették a Közel-Keletet. Az 1950-es évektől teret nyert szekuláris arab nacionalista mozgalmak új szövetségesre leltek a régi cári birodalmi törekvéseket felújító, és katonai világhatalommá vált Szovjetunió személyében.
Az angolbarát Faruk király hatalmát megdöntő 1952-es tiszti forradalom után Egyiptom élére került
Gamal-Abden Nasszer egy olyan sajátos, az iszlámtól független arab nacionalista mozgalomnak lett a nagyhatású vezetője,
amely több évtizedre meghatározta a Közel-Kelet nagyhatalmi-politikai viszonyait.
Amíg a konzervatív olajmonarchiák az Egyesült Államok szövetségi rendszeréhez igazodtak, addig a nasszerista irányvonalat követő arab országok, Egyiptom, Szíria, és később Irak, valamint Algéria is a Szovjetunióval alakítottak ki szoros katonai, politikai és gazdasági együttműködést. Ennek köszönhető, hogy már Nyikita Szergejevics Hruscsov pártfőtitkársága idején megjelentek a szovjet katonai tanácsadók a térségben.
A szovjet külpolitika a kezdetektől fogva nyíltan az Izrael-ellenes arab koalíció mellett állt ki.
Ez, valamint a nasszerista arab országok gazdasági-pénzügyi, továbbá haditechnikai támogatása tette lehetővé azt, hogy a Szovjetunió fontos katonai pozíciókat építsen ki a Közel-Keleten. Háfez al-Aszad szíriai elnök idején valósult meg az évszázados orosz álom; a szovjet flotta a szír elnöktől haditengerészeti bázishasználati jogot kapott a Földközi-tenger partján fekvő Latakiában.
Leonyid Iljics Brezsnyev pártfőtitkársága alatt a Szovjetunió újabb pozíciókat szerzett Dél-Jemenben, bár igaz, hogy 1973 után, Anvar Szadat elnök jelentősen lazított a Szovjetunióval elődje, Nasszer által kialakított szoros kapcsolaton. A Szovjetunió 1991-ben történt szétesése után a jelcini korszak válságokkal terhelt zűrzavaros éveiben az orosz politika komoly tért vesztett a Közel-Keleten.
A 2011-es arab tavasz viszont a nyugati szövetség nyilvánvaló kudarcát hozta; ennek nyomán ismét nehezen átlátható háborús helyzet alakult ki a Közel-Keleten.
A közel-keleti libikóka így ismét Oroszország felemelkedését hozhatja a térségben, Vlagyimir Putyin elnök a régi történelmi tradíciók jegyében igyekszik visszaszerezni a megfakult közel-keleti orosz befolyást.