Továbbra sincs magyarázat Szibéria rejtélyére
![tunguz](https://cdn.origo.hu/2023/12/FnDYe6tcUKg-jGwlPyTsC-9AWI1Lcv1jJyg7C1K54uc/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2FmMTkwYzcyN2I5MzQ0ZTc4YTU5MThlM2MwNDcwNzk3.webp)
1908. június 30-án kora reggel, helyi idő szerint 7 óra 13 perckor váratlanul egy másik nap kelt fel a tajga felett, a vakítóan kék szibériai égbolton.
A transzszibériai expressz elegáns étkezőkocsijában néhányan éppen a korai reggeli kávéjukat szürcsölgették, amikor hirtelen éles, vakító fény világította be a vagont. Mindenki az ablakhoz ugrott;
egy nap fényességű objektum hasított át sebesen az égbolton, majd eltűnt a látóhatár alatt.
Néhány pillanattal később furcsán remegni kezdett a föld.
A mozdony hosszú füttyöt hallatva, szikrázó vészfékezésbe kezdett, majd megállt. A mozdonyvezetők attól tartottak, hogy a különös földrengéstől kisiklik a száguldó vonat, ezért megállították a szerelvényt. A megdöbbent utasok közül többen is leszálltak.
Forró fuvallatot éreztek az arcukon, majd
néhány perc elteltével félelmetes, erős dübörgés hangját hallották.
Amikor értetlenkedve visszaszálltak a vagonokba, észrevették, hogy néhányuk arca enyhén leégett.
A transzszibériai expressz nyomvonalától ötszáz kilométerre északra, Vanavara község jellegzetesen orosz faházait a napénál erősebb, rémisztő fény világította be, majd rögtön erős és forró, orkánszerű légáramlat tört rá a mit sem sejtő falura.
A felvillanást kísérő dörej dobhártyaszaggató volt;
a lökéshullám betörte az ablakokat, földhöz vágta az embereket, és tokostól kitépte a bejárati ajtókat.
Felvillant egy hatalmas fény. Olyan nagy hőség támadt, hogy fel kellett állnom, az ingem majdnem leégett a hátamról”
– így rögzítette Szergej Szemjonov helyi gazda visszaemlékezését a korabeli jegyzőkönyv.
Akik a szabadban tartózkodtak, azoknak mind leégett az arcuk a mikrohullámú sugárzástól. A robbanás epicentruma Vanavarától 64 kilométerre volt. Éppen egy jakut rénszarvaspásztor legeltette arrafelé több száz állatból álló csordáját.
Ő és a rénszarvasai szabályosan elpárologtak.
1908. június 30-a az értetlen döbbenet napjaként vonult be a távoli, sokat látott szibériai tajga történetébe.
Csak egyetlen dolog bizonyos: a Tunguz-eseményt egy, a kozmoszból érkezett objektum okozta. Hogy mi lehetett ez közelebbről, aszteroida, szétesett üstökös darabja vagy egy kisebb üstökösmag, esetleg más egyéb tárgy vagy jelenség, erről mind a mai napig erősen megoszlanak a vélemények.
Az Alsó-Tunguszka és a Léna között húzódó tajgavidék felett 6-8 kilométeres magasságban bekövetkezett detonáció ereje
a számítások szerint 15–20 megatonna TNT robbanási energiájával lehetett egyenértékű, azaz 1500-2000 hirosimai atombomba erejével.
A robbanás 40-60 kilométer sugarú körben kidöntötte a fákat.
Az epicentrum 4-5 kilométeres zónájában viszont a fatörzsek ágaiktól és kérgüktől megfosztva ugyan, de állva maradtak. (A terület erről kapta az 1927-es expedíció vezetőjétől, Kulik professzortól a Telegráf-erdő nevet, mivel az ág nélküli fák a távírópóznákra emlékeztették a tudóst.) A detonáció keltette rengés a Richter-skála szerinti 4,5-5-ös erősségű szeizmikus esemény volt, amelyet Szibériától távol is észleltek.
Az Irkutszki Geofizikai Obszervatórium
a robbanás után 4-5 órával zavarokat észlelt a Föld mágneses terében.
Aznap este, majd az ezt követő hetekben feltűnően megnőtt egy ritka magaslégköri jelenség, a mezoszférában felbukkant világítófelhők száma. A kortársak úgy vélték, hogy hatalmas meteoroid csapódott a középső szibériai tajgába.
A lakott településektől távoli, nehezen megközelíthető vidékre az első világháború, majd az 1917-es bolsevik forradalom okozta zűrzavar miatt csak 1927-ben, majd két évtizeddel a Tunguz-esemény után indult az első expedíció.
A Szovjetunió Tudományos Akadémiája által szervezett és Leonyid Alekszejevics Kulik akadémikus, geológusprofesszor által vezetett expedíció legfőbb célja a - feltételezések szerint - becsapódott kozmikus test maradványainak felkutatása volt. Az expedíció kalandos körülmények között jutott el az isten háta mögötti helyszínre.
Legnagyobb csodálkozásukra majd húsz évvel az esemény után, még mindig a teljes pusztulás képét mutatta a táj.
A tudósokat megdöbbentette a halott vidék, a kidőlt, szabályos formában fekvő fatörzsekkel elborított, látóhatárig húzódó hatalmas terület.
A Kulik-expedíció számításai szerint 8 millió fa esett az 1908-as esemény áldozatául. Az volt a legfurcsább, hogy a szemmel láthatóan hatalmas pusztítás ellenére sem bukkantak annak a nyomára, amit kerestek; sem becsapódási krátert, sem pedig meteoritokat nem találtak.
A Kulik-expedíció később feledésbe merült - és noha az 1930-as években szerveztek még egy kutatóutat a Köves-Tunguszka vidékére -,
Szibéria nagy rejtélyének megfejtése évtizedekig lekerült a napirendről.
A Szovjetunió 1991-es szétesése után, amikor szabadon bejárhatóvá váltak középső Szibéria lakatlan tájai is, leporolták a Tunguz-esemény lezáratlan dossziéját.
A szovjet idők utáni első államilag támogatott expedíció 2001-ben kereste fel az egykori titokzatos esemény helyszínét.
Közel egy évszázad elteltével a táj még mindig magán viselte az 1908-as katasztrófa nyomait.
Noha az aljnövényzet már benőtte a Kulik-expedíció idején még sivár holdbéli vidékre emlékeztető területet, a bemohosodott kidőlt fatörzsek ugyanúgy hevertek szanaszét a talajon, mint száz évvel korábban.
Az elmúlt évtized expedíciói - a modern technika vívmányaival felszerelkezve – lényegében ott folytatták, ahol Kulik professzor 1927-ben abbahagyta; a kozmikus robbanás (becsapódás) nyomait keresték.
Talajmintákat gyűjtöttek az epicentrum vidékén, megvizsgálták az elpusztult fák maradványait,
illetve geodéziai módszerekkel megpróbálták minél pontosabban rekonstruálni a robbanás mechanizmusát. Újra átnézték a levéltárak mélyéről előbányászott korabeli dokumentumokat, jelentéseket, és a Kulik-expedíció feljegyzéseit.
Sok új és érdekes részlet vált ismertté, de a nagy kérdés megválaszolása még mindig várat magára.
A robbanás körzetéből gyűjtött talajminták laboratóriumi analízise kimutatta, hogy
a katasztrófa térségében a talaj nagy mennyiségben tartalmaz kozmikus eredetű szferulákat,
és egy természetes körülmények között ritka elemet, az irídiumot. Az irídiumkoncentráción kívül a szén-, hidrogén- és nitrogénizotópok magas aránya is arra utalt, hogy kozmikus becsapódási esemény színhelye lehetett a tajga.
Egyedül azt nem sikerült bizonyítani, hogy ezek az anomáliák valóban a Tunguz-eseménnyel állnak-e kapcsolatban, vagy pedig korábbi, jégkorszaki kozmikus becsapódás emlékei. A 2004-es, szintén államilag finanszírozott expedíció egyik tagja,
Jurij Labvin orosz geofizikus bejelentette, hogy a hatalmas objektum nem keletről nyugati irányba tartott, ahogy addig feltételezték,
hanem éppen fordítva haladt a pályáján. Az orosz kutató szerint ezért addig rossz helyen keresték a nyomokat. Labvin és kollégái Poligusz község határában egy olyan, általuk szarvaskőnek nevezett sziklát találtak, amely állításuk szerint az 1908-ban felrobbant kozmikus objektum maradványa lehet.
A helyi lakosság hagyományában úgy szerepelt a „szarvaskő”, mint égből hullott szikladarab.
2010-ben Labvin apró, ismeretlen fémszilánkdarabokat talált a területen, amelyeket Krasznojarszkba vitt laboratóriumi vizsgálatra.
Ez utóbbi vizsgálatok eredményét még nem publikálták. Jurij Labvin egyike azoknak, akik nem tartják kizártnak, hogy
a Tunguz-esemény hátterében úgynevezett földönkívüli beavatkozás lehetősége is fennállhat,
de ezt az elméletét, azon kívül, hogy sokan vitatják, egyelőre semmiféle bizonyítékkal sem tudta alátámasztani.
A Moszkvában, 2006 augusztusában megrendezett 5. Nemzetközi Aerokozmikus Kongresszusnak a Tunguz-esemény volt az egyik kiemelt témája.
A kongresszuson részt vett szakemberek több lehetséges magyarázatott is felvázoltak a tisztázatlan hátterű kozmikus robbanásra.
Vlagyimir Alekszejev, az orosz Innovációs és Termonukleáris Kutatások Intézetének munkatársa szerint a helyszínen gyűjtött, a talajból és fákból vett minták arra utalnak, hogy a Tunguz-esemény hátterében egy szerves anyagokban gazdag üstökös állhat.
A laza szerkezetű égitest a légkörbe lépve gyors bomlásnak indult, és jelentős mennyiségű szén-dioxidot bocsátott az atmoszférába, majd az alsó, sűrű légrétegekbe érve felrobbant. Jevgenyij Kolesznyikov, a Moszkvai Állami Egyetem oktatója szerint
néhány hasonlóság ellenére is határozottan kizárható, hogy a Tunguz-esemény termonukleáris robbanás lett volna.
Giuseppe Longo, a Bolognai Egyetem professzora a robbanás körzetében vizsgált növényi mutációk alapján arra a következtetésre jutott, hogy
a felrobbant objektum olyan hatást fejtett ki, mint a csernobili atomkatasztrófa,
csak hogy az előbbinek nincsen nukleáris vonatkozása.
Genagyij Bibin orosz fizikus szerint 1908. június 30-án egy tömegét tekintve túlnyomó részt fagyott vízből és szénhidrogénekből álló jégaszteroida robbant fel a Köves-Tunguzka vidékén.
A kutató szerint ezzel magyarázható, hogy nem találtak meteoritokat, illetve becsapódási nyomokat.
Egészen fantasztikus megközelítések is elhangzottak; Jurij Labvin előadásában lehetséges opciónak tartotta földönkívüliek szerepét is a Tunguz-eseményben.
A 2008. június 26. és 28. között az Orosz Föderáció Tudományos Akadémiája és a moszkvai Lomonoszov Egyetem közös szervezésében megtartott centenáriumi Tunguzka–konferencián nem ismertettek falrengetően új eredményeket. A szakemberek többségi véleménye szerint a legnagyobb valószínűséggel aszteroida állhat a rejtélyes Tunguz-jelenség hátterében.
Számítógép segítségével a Tunguz-objektum 886 lehetséges pályáját modellezték, és
a pályaelemek 80%-a az aszteroidapályák jellegzetességeit mutatta.
Az is elhangzott, hogy az égitest rendkívül lapos, 5-20 fokos szögben hatolt be az atmoszférába.
A Tunguz-rejtély megoldásához vezető úton a 2010-es közös orosz-olasz expedíció új és érdekes felfedezést tett. A szakemberek ekkor vizsgálták meg először alaposabban a tajgai környezetben ugyancsak furcsa, és az epicentrumtól 8 kilométerre fekvő Csalko-tavat. A tó csak 2008-ban került a kutatók látóterébe.
A sekély és egyenletesen lapos aljzatú, kiterjedt és szabálytalan formájú tajgai tavaktól eltérően a Csalko-tó tölcsérszerűen összeszűkülő, és a tajgai tavakhoz képest rendkívül mély mederrel rendelkezik. (Legnagyobb mélysége 54 méter.) A 300 méter átmérőjű tó szabályos, elnyúlt ellipszis alakú formája, valamint a mederszerkezet tökéletesen leképzi egy lapos szögben becsapódó égitest által vájt kráter paramétereit.
A Giuseppe Longo professzor által vezetett csoport hangradarral megvizsgálta a tómedret, és az aljzat alatt 10-15 méter mélyen anomáliát, a környezetétől eltérő tulajdonságokkal rendelkező anyagtömböt találtak.
Azt gyanítják, hogy a Csalko-tó mélyén találhatják meg a Tunguz-rejtély Szent Grálját, a felrobbant égitest becsapódott maradványát.
A mederből mintát is vettek, de csak 1,6 méteres mélységig sikerült megfúrniuk a titokzatos tó fenekét, amely nem szerepel az 1908 előtt készült térképeken. E rejtély megoldása már a következő expedícióra vár.