Megtalálták Frankenstein rovarát
![ősrovar](https://cdn.origo.hu/2023/12/Ada6W7LtPTfAHzcpagqfNLllJhPz5VOsr6Agt2JRB08/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzE3ZDcxOTE4YWI4MDQwNTNiNjY5NjI3ZDZiM2Y3MmU0.webp)
Amikor először a rovarra pillantottam, fogalmam sem volt, mi lehet ez”
– írta a kiadott sajtóközleményben az ízeltlábú felfedezését leíró tanulmány társszerzője, George Poinar Jr., az Oregoni Állami Egyetem kutatója.
A szakértő szerint a robusztus termetű rovar – amely valószínűleg csíphetett is – annyira egyedülálló, hogy a tudósoknak rendszertanilag vadonatúj családba kellett sorolniuk. Mivel nincsen bizonyíték arra, hogy lenne ma élő rokona az állatnak, furcsa testfelépítése valószínűleg evolúciós zsákutcát jelentett, közölték a szakemberek.
A rendkívül jó állapotban megőrződött nőstény egyedet a kutatók a mianmari Hukawng-völgyben találták meg egy borostyánba ragadva. A régió egyébként igen gazdag lelőhely, több száz kréta kori őslénymaradvány került elő az elmúlt években.
Az Aptenoperissus burmanicus alapos fejvakarásra késztette a kutatókat, hiszen rendszertanilag sehova sem tudták besorolni a különös küllemű állatot. Végül úgy döntöttek, hogy önálló családot (Aptenoperissidae) hoznak létre számára a Hymenoptera (hártyásszárnyúak) renden belül. Utóbbi csoportba olyan állatok tartoznak, mint a méhek és a darazsak, az új család képviselői azonban csak nagyon távoli rokonságban állnak e jól ismert ízeltlábúakkal.
„Ha csak a hátsó lábait vesszük szemügyre, úgy néz ki, mint egy szöcske. A csápjai inkább egy hangya csápjaira emlékeztetnek, ha viszont kizárólag a vastag potrohra koncentrálunk, egy csótány alakja jelenik meg előttünk. Az arc alapján darázsnak kinéző rovart végül a hártyásszárnyúak rendjébe soroltuk” – mondta Poinar.
Ugyan a kutatók rendkívül keveset tudnak az állat életmódjáról, úgy vélik, valószínűleg a talajon rakta le petéit. Hernyókra vadászhatott, fullánkját a zsákmány kivégzésére használta.
A szakértők nem tudják, miért halhatott ki a bizarr ősrovar, de a szárnyak hiánya nagy valószínűséggel szerepet játszhatott az Aptenoperissus burmanicus eltűnésében.
Az eredményeket a Cretaceous Research című szakfolyóiratban közölték.