Tudja-e, honnan ered az azt a hét meg nyolcát, és a kirelejzumát?
![Koppány](https://cdn.origo.hu/2023/12/jj8lB4JASQ2I_nvi7kWkMnW9XTrxZ0wnpyD22llcFjo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzNkOTk2YjI4NDFmYTRmMmI4YWEyYzI0OWI2MmNhYzk5.webp)
István, Géza fia, miután felvette a keresztséget, majd atyja elhunyta után 997-ben fejedelemmé választották, elhatározta, hogy a magyarság fennmaradása érdekében népével is felveteti a keresztény hitet.
Miután 1001. január elsején a római pápától, II. Szilvesztertől kapott koronával „Isten kegyelméből" királlyá koronázták, a magyarok országát, mint a magyar törzsek szövetségéből álló nagyfejedelemséget
egységes keresztény állammá szervezte át.
Ez természetesen nem ment könnyedén,
több, a régi hagyományokhoz és az ősi valláshoz ragaszkodó törzsi vezető ellenállt a térítésnek,
először Koppány, majd később pedig Ajtony is fegyveres lázadást szított István és a „körülötte lévő idegenek" hatalmának megtörésére.
Noha István több királyi dekrétumot is kiadott a keresztény hit, és a római katolikus egyház privilégiumainak megerősítése céljából,
a pogány szokások még hosszú ideig tovább éltek,
a kereszténységgel, mint „idegen vallással" szembeni ellenszenv csak fokozatosan szűnt meg a magyarság körében.
A keresztény hitélettel szembeni ellenállást már István törvényei is büntetni rendelték.
Utódai, Szent László, valamint Könyves Kálmán pedig további törvényekkel szigorították a keresztény vallással szembeni ellenkezés szankcióit.
A még a pogány szokásokat követő magyarság körében az új vallással szembeni ellenszenvet csak fokozták a hitélet védelmét biztosító szigorú és megszégyenítő büntetések.
„A papok pedig és az ispánok hagyják meg az összes falusi bíróknak, hogy ezek parancsára vasárnap mindenki menjen a templomba, öregek és fiatalok, férfiak és nők, kivéve azokat, akik a tüzet őrzik. Ha pedig valaki amazok hanyagsága folytán nem tűzőrzés végett marad otthon, az ilyet verjék meg, és nyírják le" – így rendelte büntetni István többek között a vasárnapi templomba járás elmulasztását.
Az erőszakos térítéssel szembeni ellenállás egyik formáját a keresztények, illetve
a keresztény vallás jelképeinek, dogmáinak szidalmazása jelentette
a pogány hagyományokat követő magyarok részéről. Az istenkáromlás kialakulásának gyökerei tehát egészen a 11. század elejéig, Szent István koráig vezethetők vissza.
Az uralkodók a káromkodást ugyanolyan súlyos vétségként kezelték és büntették, mint a keresztény hittel szembeni tevőleges ellenállást.
A középkorban, egészen a korai újkorig az istenkáromlás büntetésének szigora semmit sem csökkent.
Az 1567. évi 4., illetve az 1604. évi 8. törvénycikk szigorú szankciókkal akarta felszámolni a káromlás szokását.
Az istenkáromlás miatt még a „fény századának" nevezett 18. században, a felvilágosodás korában is egészen elrettentő ítéletek születtek.
Így például a karcagi református egyház 1745. évi anyakönyvében az alábbiakat jegyezték fel egy istenkáromló megbüntetéséről: „F. Péternek nyelve kivonatván, elmeccetett, azután az akasztófára szegeztetett, végre feje vétetett az Isten ő Felsége ellen való rendkívülvaló sokszori káromkodásáért."(Forrás: Györffy István: Nagykunsági krónika, Karcag, 1922, MEK/OSZK)
Az istenkáromlásoknak számos válfaja ismert a középkori Magyarországról.
Ezekben többnyire Isten és a szentek nevét emlegetik durva, trágárjelzőkkel körítve.
Tartalmilag akadtak az ekkoriban ugyancsak virágzó átkokhoz sorolható, és jelzős szerkezetüket tekintve az előbbieknél enyhébb káromkodások is, ilyen volt például: „Az Isten nyila hordja széjjel a lelkét a tüzes teremtettének!", vagy „Az ördög tördelje meg a tüzesen járt kezét!"
A máig fennmaradt egykori káromkodások közül az igencsak szelídnek tűnő „azt a hét meg nyolcát", valamint az „azta kirelejzumát" eredetileg a legsúlyosabb istenkáromlások közé sorolandó szitkokból származik.
A istenkáromlás a katolikusoknál halálos, ám gyónással megbocsátható bűnnek számít.
A középkorban az Isten vagy a Szentháromság szidalmazása a legsúlyosabb büntetőjogi szankciókkal járt együtt.
Tehát egy ilyen, valamikor súlyos büntetéssel sújtott, ma már kevésbé csúnya szidalom, az „azt a hét meg a nyolcát".
Ez egyébként a „hétszentségit" finomított változata.
A hét a 7 szentséget (sanctitas) jelenti, a nyolc, pedig a 8 boldogságot. A szentségeket Krisztus alapította, és az egyházra bízta. Ezek olyan kegyelemközlő jelek, melyek által a hívek kegyelemben részesülnek.
Ezek: a keresztség, a bérmálás, az oltáriszentség, a bűnbocsánat, a betegek kenete, az egyházi rend, és a házasság. A nyolc boldogságról Jézus Krisztus a Genezáretet környező hegyek egyikén tartott híres hegyi beszédében prédikált a tanítványainak.
Ezek: a boldogok a lélekben szegények, a szomorúak, a szelídek, akik éhezik és szomjazzák az igazságot, az irgalmasok, a tisztaszívűek, a békességben élők, és akik üldözést szenvednek az igazságért.
A másik jól ismert kifejezés, az „ azt a kirelejzumát magának" szintén bibliai alapokból származó szitok,
ami ugyancsak egy finomított változatú káromkodás, a görög Kyrie eleison – Uram irgalmazz kifejezésből ez a keresztény liturgia könyörgése.