Csupán néhány órával élte túl a kilövést Lajka
![Laika](https://cdn.origo.hu/2023/12/f1gxqzRYG6vXNEYABdhjcu0qR__lUMv_w7UD6mENrlM/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2VjZGY4OThiYTU1NjQzMjM5YTUyY2Q1YTMyMGMyMDA2.webp)
Több kutya vált 1957 és 1975 között az Egyesült Államok és a Szovjetunió közötti űrverseny áldozatává.
A szovjet tudósok szívesen használtak szegény sorsú, állatmenhelyekről menekített ebeket a szuborbitális és orbitális kísérleteik során: több tucat állat indult rakétán az űrbe.
A leghíresebb élőlény mégis Lajka kutya volt, a körülbelül kétéves, kistestű, mintegy hat kilogrammos keverék szuka, akivel az életben maradást vizsgálták a súlytalanság állapotában.
Az „asztronauta” egy moszkvai sintértelepről került Bajkonurba.
Korábban már Kudrjavkának (Bodrinak), Zsucskának (Bogárkának) és Limoncsiknak (Citromkának) is nevezték, végül a Lajka név a jól felismerhető fajtajegyeiből ragadt rá.
A halálra ítélt útra két másik kutyával, Muszkával és Albinával együtt választották ki. Végül 1957. november 3-án csak Lajka indult el a Föld körüli pályára a Szputnyik–2 műhold fedélzetén.
Bár Lajkát a tréning során fokozatosan szoktatták hozzá a szűk kabinhoz, centrifugateszteknek vetették alá, fokozatosan szoktatták hozzá a gravitáció változásához és napról-napra csökkentették az ételadagját, mégsem tudták, hogy pontosan mi vár rá.
A szovjetek a legelső pillanattól fogva tudták, hogy az állat nem élheti túl a missziót.
Sanyarú sorsát ezért évtizedekig megpróbálták titokban tartani, és azt terjesztették, hogy az állat a kilövés után még hat napig életben maradt, ám ez hazugság volt.
Dimitri Malashenkov orosz tudós 2002-ben meglepő bejelentést tett: állította, hogy Lajka halálának korábbi jelentései hamisak.
A kis keverék a valóságban csupán öt-hét órával élte túl a rakéta kilövését. Lajka sorsa világméretű aggodalmat és szimpátiát váltott ki.
Az űrhajó belső hőmérséklete rövid idő alatt 40 Celsius-fokra emelkedett.
A felbocsátás után a kutya elektródákkal mért légzésszáma megháromszorozódott, pulzusa az indulás előtti 103-ról 240-re gyorsult fel. Lajka óriási stresszként élte meg az utazást, és a zselé formájú ételéből is csak alig evett.
A szovjet tudósok kegyes halált szántak neki: az eredeti elképzelések szerint egy hét után mérget adagoltak volna az ételébe, hiszen tudták, hogy a műhold nem lesz képes visszatérni a Földre.
Végül a Szputnyik–2 vált halálra ítélt űrutazó kutya koporsójává, amely csak 1958. április 14-én, 162 napnyi keringés után tért vissza a légkörbe, ahol elégett.
A szovjet tudósok mindenesetre levonták a tanulságot: Lajka megmutatta nekik, hogy az élő szervezet képes túlélni egy űrstartot.
Továbbá azt is bebizonyította, hogy a súlytalanság nem öli meg azt, hanem képes alkalmazkodni ahhoz.
A kutya „áldozata” továbbá a Szovjetunió űrbeli teljesítménnyel szerzett politikai előnyét is szolgálta, amelyre kitűnő alkalmat kínált november 7-e, a nagy októberi szocialista forradalom 40. évfordulója.
Közben a Szovjetunió űrhajózás területén szerzett előnye erősen nyugtalanította a másik oldalt, az amerikai szakembereket és a közvéleményt, ezért Lajka tragédiája után az Amerikai Egyesült Államok még nagyobb intenzitással folytatta az űrkutatást.