Magyar tüzérparancsnok szolgált Magellán hajóján a Föld körüli úton
![Magellán](https://cdn.origo.hu/2023/12/MYw8tKnnExeFCJASkFi2qz7SR549HGCCI6hyBEZWW3Y/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2E2NWQ2MDcyNmE2ODRlZDg5NzIzZTRmZjhkMTEwM2Jl.webp)
„Hasonlítsd össze egy pillanatra ezt az utat az egykoriakkal, elsősorban azoknak az elszántaknak ama legelső útjaival, akik felfedezték számunkra ezeket a hatalmas tengereket, magát a Földet – és szégyelld magad előttük! Elutaztak apró kis halászbárkáikon az ismeretlenbe, ismeretlen úton, elkallódva a végtelenségben, állandóan kitéve veszedelemnek, kiszolgáltatva az idő szeszélyeinek, a nélkülözés minden szenvedésének."
(Stefan Zweig: Magellan, a Föld első körülhajózása című könyvéből)
Ötszáz évvel ezelőtt Ferdinand Magellán történelmi jelentőségű utazásra indult, hogy körbehajózza a Földet. A portugál felfedező Spanyolország nevében vállalkozott az expedícióra. Félelmetes kapitány hírében állt, akit a legénysége finoman szólva sem kedvelt.
Magellán parancsnoksága alatt 1519. szeptember 20-án egy öthajós flotta futott ki a tengerre, amelynek a felfedezések történetében elsőként sikerült körbehajóznia a Földet. Magellán útközben, Mactan szigetén, a bennszülöttekkel vívott harcban életét vesztette. A nagy vállalkozás azonban örökre megváltoztatta a világot.
A portugál felfedező útját a mai napig a legnagyobb és legjelentősebb tengeri utazásként tartjuk számon
– értékelte Magellán flottájának teljesítményét Laurence Bergreen történész, a World of Edge of the World: Magellan's Terrifying Circumnavigation of the Globe című könyv szerzője. – És ezt egyáltalán nem tekinthetjük túlzó kijelentésnek.
A történész mindehhez hozzáfűzte: Magellán kegyetlen, harcias és bátor ember hírében állt, aki a kereskedelmi célú utat egyfajta hajmeresztő „kalandutazássá" változtatta.
Utazása idején a kortársai többsége meg volt arról győződve, hogy lehetetlen körbehajózni a Földet,
és az ezzel kapcsolatos legendák között felbukkant például a mindenkit megbolondító gyilkos köd vagy épp a tengeri szörnyek rémmeséje.Akkoriban tehát egy ehhez hasonló expedíció a legtöbb ember szemében „öngyilkos küldetésnek" tűnt.
A felfedező Fernão de Magalhães néven látott napvilágot 1480 körül a portugál Sabrosa vagy Porto városában. Nemesi származása lehetővé tette, hogy beléphessen a királyi udvarba, így sokáig Leonora királynő apródjaként szolgált.
A kalandvágyó fiatalember tanulóévei során megtanult mindent a hajózás fortélyairól, miközben számos hajóúton vett részt.
Akkoriban ezen a téren Portugália és Spanyolország erősen rivalizált egymással; mindkét ország azt tűzte ki célul, hogy közvetlen kereskedelmi útvonalat találjon Indiába, „a fűszerek hazájába", ahol nem mellesleg még aranyra is bukkanhatnak.
A kora újkori Európában ugyanis felbomlóban volt a hűbériség, lassan a pénz vált az első számú csereeszközzé és növekedett a jólét is.
Magellán 1505-től tevékenyen kivette részét a kelet-indiai és észak-afrikai kereskedelmi felfedező hadjáratokból.
Hazatérve Portugáliába előléptetést és évjáradékot kért az uralkodótól, de hamarosan kiderült, hogy szolgálata alatt összeütközésbe került a feletteseivel (illegális kereskedelemmel vádolták meg), ezért mindezeket megvonták tőle.
Hazautazott a szülővárosába, ám nem tétlenkedett: tovább bővítette hajózási és földrajzi ismereteit, majd egy csillagásszal közösen kidolgozta a Fűszer-szigetek nyugati megközelítésének legjobbnak vélt tervét.
Elméleteit az akkoriban rendelkezésre álló térképekre és a tengerészek elbeszéléseire alapozta.
Meg volt róla győződve, hogy a keleti út helyett nyugatra vitorlázva találhatna egy teljesen új útvonalat, amely Indonéziába és Indiába vezet.
Többször kért kihallgatást a portugál uralkodótól, ám Mánuel király nem csak hogy elutasította, de tanácsadóival együtt fantazmagóriának nevezte Magellán tervét, amire nem érdemes pénzt áldozni.
Közben bebizonyosodott, hogy
a korábbi hiedelmekkel ellentétben a Föld gömbölyű, tehát körülhajózható.
A felfedező ezért inkább engedélyt kért arra, hogy egy másik országban keresse ezentúl a boldogulását, amit meg is kapott a királytól.
Magellán így elfelejtve Portugália iránti lojalitását, a szintén tengeri nagyhatalomnak számító Spanyolországba utazott. Ekkor változtatta meg a nevét is Fernando de Magellanes-ra, azaz a ma ismert Magellánra.
V. Károly spanyol király (a későbbi német-római császár) állampolgárságot adományozott Magellánnak, aki Sevillában telepedett le, ahol elkezdte részleteiben is kidolgozni a nyugati irányú földkerülő hajóút tervét.
Szenvedélyes érveléssel meggyőzte támogatóit, hogy az Atlanti-óceánból a Déli-tengerre tengerszorosnak kell nyílnia valahol, méghozzá „Santa Cruz országától", vagyis Dél-Amerikától délre.
Az expedíció engedélyezése előtt azonban vérre menő viták folytak az út hasznából való részesedésről. Végül a Királyi Tanácsot meggyőzték az érvek, ami Christobal de Haro, flamand származású bankár és fűszerkereskedő is osztott, és aki megszervezte az expedíció pénzügyi hátterét a spanyol kincstárral karöltve.
Magellán végül 1518. március 22-én kapta meg a királyi áldást, amely a spanyol korona nevében felhatalmazta őt és társait, hogy az amerikai kontinenst megkerülve utat keressenek a híres "Fűszer-szigetek" felé.
A portugál hajóskapitány a kinevezésével mesébe illő gazdagságot és státuszt szerzett. A király egy évtizedes monopóliumot biztosított számára minden általa felfedezett útvonalra, és nemesi címet adományozott Magellánnak.
Az öt hajóból álló flotta legénységének toborzásával és megszervezésével azonban meggyűlt a baja, mert a kasztíliaiak nehezteltek rá portugál származása miatt, miközben maguk a portugálok árulónak tartották
– magyarázta Lincoln Paine történész. – Egy legalább kétéves expedíció megtervezése során minden elképzelhető helyzetre fel kellett készülnie, többek között bőséges élelemre, ivóvízre, borra, fegyverekre, műszerekre, szerszámokra és cseretárgyakra is.
A spanyol király öt hajót szereltetett fel Magellán kizárólagos expedíciója számára: a Trinidad, San Antonio, Concepción, Victoria és Santiago fedélzetén összesen 265 fő szolgált. Magellánon kívül minden kapitány spanyol származású volt.
A világkörüli út 1519. szeptember 20-án hajnalban indult el a Guadalquiri torkolatából, és a hajók a Kanári-szigetek felé vitorláztak, hogy később onnan forduljanak tovább délnyugati irányba.
Magellán feltétlen engedelmességet követelt meg az embereitől, a legénységhez gyakran durván és agresszívan szólt.
Amikor a San Antonio kapitánya megtagadta néhány napig az együttműködést, az első alkalommal lefogatta és letartóztatta; a helyére pedig egy portugált nevezett ki kapitánynak.
November végén érték el a brazil partokat, januárban pedig a mai Montevideó területét, ahol tizenöt napig keresték a feltételezett, ám nem létező átjárót.
Ezután a part mentén haladtak tovább dél felé. A legénység látva a sikertelenséget, egyre jobban elkezdett morogni. Amikor áprilisban a San Julian öbölben berendezték téli szállásukat, a nyugtalanság a tetőfokára hágott.
A spanyol kapitányok lázadást szítottak, ám a hidegvérű és gyors reagálású Magellán pillanatok alatt leverte a zendülést:
egyik kapitányát példát statuálva kivégeztette, egy másik lázadót felnégyeltetett, egy lázító papot és társát pedig magára hagyta a kietlen partvidéken.
A téli időjárás arra kényszerítette a flottát, hogy négy-öt hónapot vesztegeljenek az öbölben. Csak ezután tudtak újra nekivágni a tengernek, ám az élen haladó Santiago balszerencsésen egy sziklának csapódott, és elsüllyedt.
Októberre már Patagónia partjai mentén hajóztak, a Déli-tengerre vezető átjárót keresve. Teljesen ismeretlen vidékek mellett haladtak el, és útjukat alattomos viharok nehezítették.
Végül felfedeztek egy csatornát, amit később Magellán-szorosnak neveztek el,
és ami átjárót biztosított a Csendes-óceánra. Közben a San Antonio, a legtöbb élelmiszerkészletet szállító hajó tisztjei ismét fellázadtak, és miután nem találkoztak Magellán hajójával, titokban visszatértek Spanyolországba. A megmaradt három hajó folytatta útját, és Tűzföld érintésével 1520. november 20-án kifutottak a sosem járt új tengerre, a Csendes-óceánra.
A tengerészek gondjai egyre csak sokasodtak: az élelmiszerek elromlottak, a legénységet pedig skorbut és az éhezés tizedelte.
Sok viszontagság után végül 1521. március 6-án érték el az első szigetcsoportot. Kolumbuszhoz hasonlóan azonban Magellán is tévedett, mert a remélt Molukki-szigetek helyett
az addig ismeretlen Fülöp-szigeteknél kötött ki.
A portugál felfedező bebizonyította, hogy Amerika és Ázsia között óriási vízterület húzódik, ami jóval szélesebb az Atlanti-óceánnál, és főleg, sokkal szélesebb annál, mint ahogy a korabeli térképeken az Amerika és Japán közötti távolságot ábrázolták.
Magellán a szigeteken igyekezett szerződéseket kötni a bennszülöttekkel, és mellőzni az erőszakot. Ez a terve azonban nem működött minden törzsnél. A Fülöp-szigetekhez tartozó Mactan-szigetén, 1521. április 27-én a bennszülöttekkel kialakult összetűzés során Lapu-Lapu törzsfőnök megölte a flottaparancsnokot.
A legénység létszáma eddigre kevesebb, mint a felére csökkent,
a Concepciónt felgyújtották, a túlélők pedig vakon tapogatózva igyekeztek megtalálni a hazafelé vezető utat.
A viharoknak, az újabb betegségeknek és az élelemhiánynak köszönhetően 1522. szeptember 6-án már csak 18-an szálhattak partra ismét Spanyolországba.
A földrajztörténeti kutatások szerint a Concepción fedélzetén utazott egy magyar származású tengerész is, Magyar János, - akit mások Varga János néven is emlegetnek- és aki tüzérparancsnokként szolgált a vezérhajón.
A Pécsi Egyetem Földrajzi és Földrajztudományi Intézetének legújabb kutatásai arra utalnak, hogy ő lehetett az első magyar, aki az Újvilág partjára lépett valahol a mai Rio de Janeiro közelében.
A Földet azonban nem hajózta körbe, mert nagy valószínűség szerint a Maluku-szigeteken fogságba esett. Mellette azonban számon tartunk még egy másik magyart is, aki bár nem vett részt az expedíción, mégis fontos szerepet töltött be a világraszóló utazás emlékezetének fennmaradásában.
Erdélyi Miksa, írói nevén Maximilianus Transylvanus szép karriert futott be, és V. Károly spanyol király titkárai közé emelkedett.
A pécsi püspök, Oláh Miklós személyes ismeretségi köréhez tartozott és diplomáciai teendőket látott el Spanyolországban éppen akkor, amikor Magellán utolsó hajója, a Victoria 18 fővel hazatért.
Erdélyi Miksa az expedíciót finanszírozó egyik családba házasodott be, és elsőként tudósított arról, hogy milyen események történtek a földkörüli utazás alatt.
Tudósítását a hazatért résztvevők személyes beszámolója alapján írta meg, amelyet aztán De Moluccis Insulis címen nyomtattak ki és nagy ismertségre tett szert.