Rettegtek a fáraó átkától, megtagadták a falbontást
![Tutanhamon](https://cdn.origo.hu/2023/12/Z_lvNi4BnK4Dcq2cXTR35QYHxHrmEn5sqlgrTwG25CY/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzJhNDQwNDc4Yjg3NTRkMTdiNjE2Y2ZmOWEyYzFjMzQ3.webp)
Howard Carter, aki 1874. május 9-én egy brit festő nyolcadik gyermekeként látta meg a napvilágot az angliai Kensingstonban, már egész fiatalon kapcsolatba került az ókori Egyiptom misztikus világával. A rendkívül jó rajztehetséggel megáldott ifjút az apja egyik alkalommal magával vitte Lord Amherst kastélyába.
A lord, aki a viktoriánus Anglia leghíresebb műgyűjtőjének számított, azzal bízta meg az idősebb Cartert, hogy rajzolja le gyűjteményének legszebb darabjait.
Lord Amherst büszkélkedhetett a korabeli Nagy Britannia legnagyobb óegyiptomi magángyűjteményével;
így az ifjú Carter az Amherst-kastélyban látott életében először a fáraók korából származó műkincseket.
Az ókori Egyiptom misztikus világa alaposan megmozgatta a kiskamasz élénk fantáziáját, aki a lord kastélyában tett látogatása után kezdett el arról ábrándozni,
hogy egyszer majd híres felfedezőként a fáraók titkait fogja kutatni.
A patinás londoni British Museum régiséggyűjteménye ekkortájt éppen jó kezű rajzolókat keresett.
Lord Amherst-nek, - aki kiváló kapcsolatokat ápolt a nagynevű intézménnyel -, eszébe jutott a tehetséges fiatalember, akit beajánlott a múzeumnak.
E szerencsés véletlennek köszönhetően vált Howard Carter a British Museum alkalmazottjává.
Mindössze 17 éves korában, 1891-ben a múzeum által szervezett régészeti expedíció tagjaként jutott el álmai földjére, Egyiptomba, ahol egy híres brit régész ásatásain dolgozott rajzolóként.
Carter nem volt hivatásos archeológus, de lelkesedésének és szorgalmának köszönhetően olyan komoly szaktudásra tett szert az egyiptomi évei alatt, hogy 1900-ban, - mindössze huszonhat évesen – őt nevezték ki a felső-egyiptomi régészeti kerület főfelügyelőjének.
Carter Egyiptomban hallott először a rejtélyek fáraójáról, „Ámon fiáról", Tutanhamonról, az elveszett újbirodalmi királyról. Tutanhamonról szinte semmit sem tudott a korabeli tudomány,
akit több híres archeológus is csak a legendák világában létező kitalált, fiktív személynek tartott.
Carter saját visszaemlékezése szerint éjjelente az elveszett királyról, az „istenek fiáról" álmodott, és elhatározta, hogy ő lesz az, aki megtalálja az óegyiptomi történelem legtitokzatosabb alakját.
A századforduló utáni években egy neves amerikai régész, Theodore Davis kutatta a híres thébai nekropoliszt, az újbirodalmi fáraók Luxor közelében fekvő temetkezési helyét. Davis nevéhez fűződik számos, a Királyok Völgyében lévő híres fáraósír felfedezése.
Davis 1904-ben egy kisméretű, homokkal betemetett kriptára bukkant.
A törmelékek között több, mumifikáláshoz használt eszközt, valamint egy kékmázas edényt is találtak.
Az edényre vésett hieroglifák között Theodore Davis felfedezett egy kartust, vagyis ovális keretbe foglalt fáraónevet, méghozzá Tutanhamonét.
Az amerikai archeológus a felfedezés után bejelentette, hogy megtalálta Tutanhamon valószínűsíthető sírhelyét,
és ezzel bebizonyosodott, hogy az újbirodalmi 18. dinasztia rejtélyes uralkodója valóban létezhetett.
Az, hogy teljesen üresen bukkantak rá a Tutanhamonénak tartott kamrára, egyáltalán nem számított rendkívülinek, hiszen a Királyok Völgyében felfedezett valamennyi fáraósírt már az ókorban kifosztották a sírrablók.
Davis álláspontját a korabeli tudomány is osztotta,
ezért úgy tűnt, hogy a Tutanhamon-rejtély kérdése egyszer és mindenkorra megoldódott. Egyedül csak Carter nem hitt abban, hogy Theodore Davis valóban Tutanhamon nyomára bukkanhatott.
Az ösztönei azt súgták, hogy valahol ott, a Királyok Völgyében, a sivatag évezredek alatt felhalmozódott pora alatt rejtőzhet a titkok fáraójának érintetlen sírszentélye.
Cartert e meggyőződése miatt a kollégái olyan javíthatatlan álmodozónak tartották, akinek Tutanhamon vált a rögeszméjévé. Az ifjú régész azonban az őt ért kritikák ellenére sem mondott le évtizedes nagy álma beteljesítéséről.
Carter ígéretesen felfelé ívelő karrierje 1904-ben váratlanul megbicsaklott, és egy ostoba incidens miatt úgy tűnt, hogy végleg elbúcsúzhat az álmaitól.
Történt ekkor, hogy egy francia turistacsoport látogatta meg Carter thébai ásatásait.
Az ásatási területet ellepő fegyelmezetlen turisták mindent letapostak, hangosan lármáztak, és össze-vissza hányták a csomagoláshoz előkészített leleteket.
Cartert mélyen felbőszítette a magukról megfeledkezett turisták garázdálkodása, akiket keresetlen szavakkal, erélyesen rendre utasított. Ebből hangos szóváltás kerekedett, ami végül tettlegességbe, pofozkodásba torkollott.
Az ügy kisebb diplomáciai botránnyá terebélyesedett,
és mivel Carter a felettesei felszólítása ellenére sem volt hajlandó bocsánatot kérni a randalírozó turistákról, le kellett mondania az állásáról, az ásatási engedélyét pedig visszavonták.
Ott volt 31 évesen, kettétört karrierrel, munka nélkül, és Luxorban a Nílus partján alkalmi idegenvezetésből, valamint festegetésből tudta csak eltartani magát.
Ekkor a kifürkészhetetlen sors megint belenyúlt Carter éltébe, egy dúsgazdag brit mágnás, George Edward Herbert, Carnarvon ötödik grófja személyében.
A főrendnek semmi köze sem volt az archeológiához,
Lord Carnarvon odahaza Nagy Britanniában a telivértenyésztésről, és a gyors autók iránti vonzalmáról volt híres.
1907-ben egy súlyos autóbaleset után az orvosai azt tanácsolták számára, utazzon Egyiptomba, hogy az ország télen is kellemes klímáján lábadozzon. A gróf így került Luxorba, ahol unatkozott, és valami elfoglaltságot keresett magának.
A helyi brit kolónia kedvelt társasági helyszínén, a Hotele Palace-ben ismerkedett össze Howard Carterrel. A két férfi gyorsan összebarátkozott;
Carter lelkesen mesélt a lordnak a korábbi ásatásairól, valamint az ókori Egyiptom titkairól.
Carter annyira felvillanyozta a lordot, hogy a mágnás elhatározta, a hóna alá nyúl ennek a jobb sorsra érdemes fiatalembernek.
Befolyásos kapcsolatait igénybe véve elintézte, hogy Cartert ismét reaktiválják, és ásatási engedélyt kaphasson. Lord Carnarvon és Howard Carter 1909-től együtt kutattak: a lord finanszírozta Carter ásatásait, amiért cserébe megkapott egy-egy leletet.
Carter sohasem mondott le arról a nagy tervéről, hogy expedíciót szervezzen a Királyok Völgyébe, Tutanhamon sírkamrájának felkutatására.
Mecénása azonban sokáig nem akart kötélnek állni,
mert Lord Carnarvon a kortársakhoz hasonlóan úgy vélte, hogy Theodore Davis felfedezése után semmi értelme sincs tovább kutatni Tutanhamon után.
Carter hosszú évek kitartó győzködésével végül sikeresen rávette a lordot, hogy szerezzen neki ásatási engedélyt a Királyok Völgyébe, és finanszírozza meg a Tutanhamon-expedíciót.
Howard Carter 1917 őszén fogott hozzá a terület szisztematikus átkutatásához.
A sors iróniája, hogy az első kapavágást ott tette, - VI. Ramszesz korábban feltárt sírkamrájának bejárata alatt –, ahol öt évvel később végül megtalálta a Tutanhamon-kripta befalazott ajtaját.
Ekkor azonban még nem szegődött mellé a szerencse, a hetek és hónapok, majd az évek is eredménytelenül teltek el.
Carter a Királyok Völgyének szinte minden négyzetméterét átkutatta,
iszonyatos mennyiségű homokot és törmeléket hordatva el a munkásaival, mindenfajta eredmény nélkül. 1921 végén a lord – akinek az első világháború után megromlott az anyagi helyzete, és ezért vissza kellett fognia kiadásait – közölte Carterrel, hogy be kell fejeznie a költséges kutatást.
Howard Carter pontosan tudta, hogy ez élete utolsó lehetősége a fiatalkori nagy álom beteljesítéséhez, ezért minden rábeszélő készségét latba vetve, ismét sikerült meggyőznie a lordot, hogy adjon neki még egy évet a kutatások befejezéséhez.
1922-re Carter gyakorlatilag már az egész nekropolisz területét végigkutatta. Egyetlen olyan szeglete maradt csak a Királyok Völgyének, amit még sohasem vizsgáltak meg alaposabban: a VI. Ramszesz sírkamrája alatt fekvő ókori szemétlerakó. Mivel Carternek nem volt veszítenivalója, úgy döntött, hogy ezt a területet is precízen átkutatja.
Theodore Davis két évtizeddel korábban ugyan már végzett itt próbaásásokat,
de csak arra jutott, hogy a kérdéses terület egy ókori törmeléklerakó,
az egykori építőmunkások vályogépületeinek maradványaival, ami régészeti szempontból érdektelennek számít. Carter – aki száz munkást alkalmazott folyamatosan – az embereivel kihordatta a hatalmas gödröt színültig megtöltő homokot, illetve törmeléket.
Az egyiptomi munkások 1922 novemberének első napjaira végeztek a gödör kitakarításával, de semmit sem találtak. 1922. november 4-én kora reggel Carter ismét kiment az ásatási területre.
A sátra elé helyezett tábori asztalánál üldögélt búskomoran, a gondolataiba mélyedve,
és az elkerülhetetlenül közeledő csomagolás gondolatával barátkozva.
Ekkor valaki hirtelen elkezdte a vállát rángatni. Felpillantva az egyik fiatal fellahot vette észre a háta mögött, aki izgatottan hadarva a gödör vége felé mutogatott. Carter felpattant, és az egyiptomi munkása után sietett, remények és kétségek között hányódva. A fellah a gödör sarkánál leguggolt, és lesöpörte a homokot a törmelék alól felbukkanó faragott lépcsőről. Carter azonnal tudta, hogy célba ért.
A munkások egy mélybevesző lépcsősort tártak fel, befalazott bejárattal a végén. Howard Carter a lefalazott ajtón felfedezte az ókori temetőkerület mindhárom érintetlen pecsétjét, a pecséteken Tutanhamon kartusával. Carter még aznap délután táviratot küldött a luxori postahivatalból az angliai kastélyában időző mecénásának.
"Végre csodálatos felfedezést tettem a völgyben. Pompás sír, érintetlen pecsétekkel. A megérkezéséig mindent érintetlenül hagyunk" –áll Carter Lord Carnarvon-nak címzett rövid sürgönyében. A lord és leánya, Lady Evelyn, november 24-én reggel érkeztek meg az ásatás helyszínére, hogy szemtanúi legyenek az elfalazott bejárat kibontásának.
Legnagyobb megrökönyödésükre azonban arra a közlésre, hogy nekiállnak az ajtóbontásának, az egyiptomi munkások azonnal tisztes távolságra húzódtak el a lépcsőlejárótól; a fellahok szemében pedig rémület és mély aggodalom tükröződött. Carter elmagyarázta a lordnak, hogy a helyiek nagyon babonásak, és a fáraó átkától félnek.
Az egyiptomi munkások rendkívül baljóslatú jelnek, rossz ómennek tekintették, amikor néhány nappal korábban Carter kedvenc kanáriját, - amelyet a sátrában tartott-, egy kobra halálra marta.
Az ókori egyiptomiak hite szerint a kobra, a Szent Ureusz a fáraó védelmezője,
a késői utódok pedig még mindig hittek a háromezer éves legendában, miszerint átok száll annak a fejére, aki megzavarja a fáraó nyugalmát.
Carter nem sokat törődött a helyiek aggodalmával, így végül csak a lorddal és Lady Evelynnel hármasban, gyertyafény mellett botorkáltak le a sötét homályba vesző lejárón.
Carter vésőt ragadott, és ütemes kalapácsütésekke kezdte meg a fal kibontását.
Amikor sikerült egy nagyjából fejméretű lyukat vágnia a téglafalon, elkérte a lordtól a gyertyát, amit betolt a résen, majd bedugta a fejét, és hirtelen elhallgatott.
Néma csendben teltek múltak a hosszú másodpercek. A lord, aki közvetlenül Carter háta mögött állt és verítékezett az izgalomtól, végül nem tudott tovább uralkodni magán, megtörte a csendet: „Lát valamit, kedves barátom?" – kérdezte a megnémult Cartertől, amire rögtön megjött a világhíressé lett válasz: „
Igen, csodálatos dolgokat!"
Tutanhamon sírkamrája mint az óegyiptomi történelem egyetlen épen maradt királysírja, az egyetemes kultúrtörténet egyik legbecsesebb kincse.
Kereken tíz évig tartott a teljes körű feltárása, gyakran az egyiptomi hatóságok bürokratikus packázása közepette. Howard Carter 1932-ben a feltárás befejezésével hagyta el végleg ifjúkori álmainak földjét. Soha többé nem tért vissza Egyiptomba.