A Naprendszer egyedülálló meteorológiai szörnyetegeit fedezték fel
![Jupiter This image shows an artist’s impression of winds in Jupiter’s stratosphere near the planet’s south pole, with the blue lines representing wind speeds. These lines are superimposed on a real image of Jupiter, taken by the JunoCam imager aboard NASA](https://cdn.origo.hu/2023/12/gjX1aTDKXHYpzAkPlXwRahsN1T2GlxAPyPE-zRplWYc/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2QyOWZmNTc5Y2U2YzRhOTFhNWU5NDNmOTc5YWNjMzUz.webp)
A Jupiter leginkább vörös és fehér felhősávjairól ismert: a mozgó gázfelhők örvénylését a csillagászok hagyományosan a Jupiter légkörének alsó részében fújó szelek követésére használják. A Jupiter pólusai környékén a szakemberek a sarki fényként ismert élénk ragyogást is megfigyelték, amelyek pedig a bolygó felsőlégkörének intenzív széláramaival vannak kapcsolatban. Eddig azonban a kutatók nem tudták közvetlenül mérni a szélmintázatot a két légköri réteg között, a sztratoszférában.
A Jupiter sztratoszférájában a szélsebességet nem lehet mérni a felhők mozgásának követésével, mivel a légkör ezen részében nincsenek felhők. A természet azonban alternatív lehetőséget kínált fel a kutatóknak, amikor 1994-ben a Shoemaker–Levy 9 üstökös darabjai látványos tűzijátékot eredményezve az óriásbolygóba ütköztek.
A becsapódások új molekulákat hoztak létre a Jupiter sztratoszférájában, amelyek az ott fújó szelek szárnyán azóta is mozgásban vannak.
A Thibault Cavalié (Laboratoire d'Astrophysique de Bordeaux, Franciaország) által vezetett csillagászcsoport most ezen molekulák egyikének, a hidrogén-cianidnak mozgását követte, hogy közvetlenül mérhesse a Jupiter sztratoszférájának „futóáramlásait" (jetek). A kutatók a „jet" kifejezést a földi légkör futóáramlataihoz (jet streams) hasonló, nagy sebességű, szűk keresztmetszetű légáramokra használják.
A leglátványosabb eredmény a 400 m/s sebességet is elérő erős futóáramlások jelenléte a pólusok közelében megfigyelhető sarki fények alatt"
– kezdi Cavalié. Az 1450 km/h-nak megfelelő szélsebességek a kétszeresét is meghaladják a Jupiter Nagy Vörös Foltjában előforduló legnagyobb sebességeknek, és háromszor akkorák, mint a legerősebb földi tornádókban mért szélsebességek.
„A detektálásunk azt jelzi, hogy ezek a jetek a Föld méreténél akár négyszer nagyobb kiterjedésű és nagyjából 900 km magas óriási örvényekként viselkedhetnek" – magyarázza Bilal Benmahi (Laboratoire d'Astrophysique de Bordeaux), az eredményeket bemutató szakcikk egyik társszerzője. „Ekkora méretű örvény különleges és egyedi meteorológiai szörnynek számítana a Naprendszerben" – teszi hozzá Cavalié.
A kutatók számítottak intenzív szelekre a Jupiter pólusainak közelében, de a légkörben sokkal magasabban, több száz kilométerrel az Astronomy & Astrophysics c. folyóiratban ma bemutatott új kutatás során vizsgált régió felett. Korábbi tanulmányok azt jelezték, hogy a felsőlégköri szelek sebessége a magassággal csökken, és még jóval a sztratoszféra szintje felett elhalnak.
„Az új ALMA-adatokból éppen az ellenkezője következik" – mondja Cavalié, hozzátéve még azt is, hogy
az erős sztratoszférikus szelek felfedezése a Jupiter pólusainak közelében „valódi meglepetés" volt.
A kutatócsoport az Atacama-sivatagban, Chile északi részén működő 66 nagy érzékenységű ALMA-antennából 42 tányért használt a Jupiter sztratoszférájában a Shoemaker–Levy 9 üstökös becsapódása óta áramló hidrogén-cianid molekulák elemzésére. Az ALMA-adatok lehetővé tették, hogy a kutatók mérjék a molekulák által kibocsátott sugárzás frekvenciájának Doppler-eltolódását, amelyet azok mozgása okozott, a mozgást pedig a bolygólégkör adott régiójának szelei hajtották.
„Az eltolódás mérésével meg tudjuk mondani a szélsebességet, hasonlóan ahhoz, ahogyan az elhaladó vonat sebességét is meg lehet határozni a mozdony füttyének frekvenciaváltozásából" – magyarázza egy másik társszerző, Vincent Hue, a Southwest Research Institute (Amerikai Egyesült Államok) bolygókutatója.
A meglepetést okozó poláris szelek mellett a kutatócsoport a bolygó egyenlítője menti erős sztratoszférikus szelek létezésének megerősítésére is használta az ALMA-t, szintén először mérve közvetlenül azok sebességét. A bolygó ezen részén a futóáramlások átlagsebessége kb. 600 km/h.
A Jupiter sztratoszférájában fújó poláris és egyenlítői szelek detektálásához 30 percnél kevesebb ALMA-távcsőidőt kellett igénybe venni. „A részletességnek az a magas foka, amelyet ilyen rövid idő alatt sikerült elérnünk, tényleg jól érzékelteti az ALMA-észlelések erejét, hatékonyságát" – mondja Thomas Greathouse (Southwest Research Institute, Amerikai Egyesült Államok), aki szintén társszerzője a cikknek. „Lenyűgöző számomra látni ezeknek a szeleknek első közvetlen mérését."
Ezek az ALMA-eredmények új ablakot nyitnak a Jupiter poláris területeinek tanulmányozásában, ami akár még néhány hónappal ezelőtt is elképzelhetetlen volt"
– hangsúlyozza Cavalié. „Előkészítik a terepet a hasonló, ám sokkal kiterjedtebb méréssorozat előtt, amelyet majd a JUICE-küldetés és annak SWI (Submillimetre Wave Instrument) műszere fog végezni" – egészíti ki Greathouse az Európai Űrügynökség (ESA) JUpiter ICy moons Explorer nevű űrszondájára utalva, amelynek felbocsátása a következő évben várható.
Az ESO tervek szerint az évtized végén munkába álló Rendkívül Nagy Távcsövének (ELT) szintén célpontja lesz a Jupiter.
Az ELT nagyon nagy részletességű megfigyeléseket tud majd végezni a bolygó sarki fényeiről, az eddigieknél is mélyebb betekintést engedve a Jupiter légkörébe.