Tigriscsíkokra hasonlító, rejtélyes jelenségre bukkantak Etiópiában
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/Cg8qznCkTHSN-jAT_U4wjDobDia2cVIuxW9lY-YKT2A/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2UwYzY1YjRlY2MwNzQ1YjA5ZGE2ZDEwMzA3YTU5Zjgw.webp)
A kutatás részeként a tudósok megvizsgálták az etiópiai Bale- és Arsi-hegység úgynevezett bordás moréna mintáját. A moréna a gleccserek vagy mozgó jégtakaró által szállított, a puhább kőzetekből felmart és lerakott kőzettörmelék.
A gleccser munkáját a vándorkövek mellett ez, az akár hátságokat, dombvidéket alkotó törmelék jelzi, ami lehet kavics, homok vagy agyag is.
A szakemberek a fizikai elrendezésüket tanulmányozták: megállapították a klór izotópban mért bomlás mértékét, ami azt jelezte, hogy a múltbeli gleccserek „nem lehettek szinkronban más, hasonló hegyvonulatokkal".
Eredményeink azt mutatják, hogy a déli Etióp-felföld gleccserei 40 ezer és 30 ezer évvel ezelőtt érték el maximális kiterjedésüket, tehát valószínűlg több ezer évvel korábban, mint máshol, a világ hegyvidéki régióiban
– mondja Alexander Groos, a svájci Berni Egyetem gleccserkutatója a ScienceAlert online tudományos portálnak.
Hozzátette: noha ezeket a hegyvidékeket ma már nem borítja jégtakaró, 42 ezer és 28 ezer évvel ezelőtt (évezredekkel a legutóbbi időszak előtt, amikor a jégtakarók messze húzódtak a pólusoktól) akár 350 négyzetkilométernyi gleccser is befedhette őket.
A kutatók szerint a viszonylag korai lehűlést és a gleccser megjelenését valószínűleg a csapadék és a hegyvidéki jellemzők eltérései okozták. Más szóval, ebben az időben nem a hőmérséklet volt a gleccserek mozgásának egyetlen mozgatórugója Kelet-Afrikában.
A Science Advances és a Earth Surface Dynamics tudományos szaklapokban publikált tanulmányok szerint az ilyen felismerések segíthetnek megérteni, hogy
mi történhet ezután, és milyen hatással bírt a biológiai sokféleségre és az ökoszisztémákra.
A sziklák és bazaltoszlopok által alkotott hatalmas kőcsíkokat közvetlenül az egykori jégsapka területén fedezték fel. Ezek a csíkok legfeljebb ezer méter hosszúak, tizenöt méter szélesek, illetve két méter mélyek. A tudósok a trópusokon még soha nem találkoztak hasonlókkal.
Ezeknek a kőcsíkoknak már a létezése is meglepett minket egy trópusi fennsíkon, mivel ekkora, úgynevezett periglaciális morfológiai képződményeket korábban csak a mérsékelt égövről és a sarki területekről ismertünk, amelyek fagypont körüli talajhőmérsékletekkel társultak
– mutatott rá Groos.
Egy másik megközelítés szerint az etióp hegyvidék az utolsó jégkorszakban végbement folyamataiban is különbözik az akkori, közvetlen szomszédaitól.
A tudósok úgy gondolják, hogy ezek a csíkok a jégsapka közelében lévő talaj időszakos fagyásának és felengedésének természetes következményei lehetnek.
Ehhez azonban a talaj és a levegő hőmérsékletének jelentős csökkenésére volt szükség, ami felvetésük szerint vagy a trópusi magas hegyek akkori lehűlésére volt jellemző, vagy regionális jelenséget képviselt.
És bár a szakemberek ennek eldöntéséhez folytatják a kutatásaikat, azt már most hangsúlyozták: „megállapításaik kiemelik a helyi éghajlati viszonyok megértésének fontosságát".