Ősi módszerek biztosíthatják a jövő élelmiszerbiztonságát
![Peru, kukorica](https://cdn.origo.hu/2023/12/hf03ckUTnQCo-XhjhyeAszS98w5xwj7boVFFrUHP0QQ/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2QyZmI4YzQxMDIxMjRkNzY4ZTk2YTdjNWZkZGYzM2Q4.webp)
Ez az úgymond pásztori jelenet évszázadok óta keveset változott: a vörös gyapjú poncsót viselő gazdák egy decemberi reggelen összegyűlnek félkörben, hogy megigyanak egy-egy pohár erjesztett kukoricából készült chichát, és elmormoljanak egy könyörgést Pachamama, a Földanya felé, mielőtt az adalékkal beszórnák az Andok talaját.
A pásztorok azon a kecsua nyelven énekelnek, amit még az inkák terjesztettek el az Andokban.
Az Andokban a világ egyik legváltozatosabb élelmiszerrendszerét tartják fenn. A speciálisan a változó természeti környezethez hozzáigazított gazdálkodási technikák révén ezek a gazdálkodók sokféle kukoricát, illetve más, biológiailag változatos növényeket őriznek meg, amelyek
kulcsfontosságúak lehetnek az élelmezésbiztonság szempontjából a jövőben, hiszen a globális felmelegedés egyre ingatagabbá teszi az éghajlatot.
Magát a kukoricát évezredek óta termesztik a Cusco melletti Laresben, amely a világ egyik legmagasabban fekvő gazdálkodási területe. Az úgynevezett Choquecancha és Ccachin közösségek a gabonafélék több mint ötven fajtájára specializálódtak, amelyek különböző méretűek és színűek.
A régi időkben még az inkák termesztették ezeket az „ökotípusokat", és mi most folytatjuk az őseink által kijelölt utat
– mondja Juan Huillca, az apró hegyoldali falu, Choquecancha természetvédője a The Guardian online portálnak.
A mezőn a kalászok a halványsárgától a fehéren át a mélyliláig terjednek. Mindegyiknek vastag magja van, és megidéző neveket adtak nekik. A sárgás kukoricacsutkákat vörös árnyalatú szemekkel yawarwaqaq-nak (vérkiáltó) nevezik. A szürkével foltos fehér gubacsokat, amelyek pirított magját ropogós canchitaként szolgálják fel Peru zászlóshajó- ételéhez a ceviche-hez, prózai megszólítással chuspisara-nak (kis kukorica) nevezik.
A történészek úgy vélik, hogy a világ mai legszélesebb körben termesztett gabonatermését először a mai Mexikóban háziasították körülbelül 10 ezer évvel ezelőtt, majd az Andok gerincén délre terjesztették, végül körülbelül 6000 évvel ezelőtt érte el Perut.
Ezeknek a mai gazdálkodóknak az ősei már jóval az éghajlati válság előtt alkalmazkodtak a növénytermesztéshez
a különböző ökoszisztémákban, a jeges hegycsúcsoktól a napsütötte völgyekig.
Ezen a tájon nehéz lenne csupán egyetlen növényfajtát megtermelni, mert egy év alatt fagyok, jégeső, aszályok vagy özönvízszerű esőzések lehetnek
– mutatott rá Javier Llacsa Tacuri, a mezőgazdasági biodiverzitás szakértője, aki a gazdálkodás védelmét célzó projektet irányítja, amely azokat a technikákat jelenti, amelyeket a maroknyi globálisan fontos mezőgazdasági örökségrendszer egyikeként azonosítottak.
Hozzátette: néhány fajtával nem lehet egy "tenyészévvel" tervezni, ezért válaszul sok fajtájuk kell, hogy legyen. Fagyok és jégesők ugyanis mindig előfordultak a területen, de már az őseik is tudták, hogyan kell szembenézni velük.
Több mint 180 őshonos háziasított növényfajtával és több száz fajtájával Peru a világ egyik leggazdagabb növényi diverzitásával büszkélkedhet. Az ENSZ Élelmezésügyi és Mezőgazdasági Szervezete (Food and Agriculture Organization) által támogatott projekt a gazdálkodókat segíti az őshonos fajok megőrzésében, miközben a szakemberek a sokszínű kukoricák piacát keresik.
Peru a világ azon nyolc helyének egyike, amelyet a mezőgazdaság kiindulási központjának tekintenek
– magyarázta Llacsa Tacuri. – Az első lakosok és leszármazottjaik, az itt élő parasztok, már több mint 10 ezer éve elkezdtek alkalmazkodni ehhez a tájhoz.
Huillca azt mondja, hogy faluja és szomszédai már saját bőrükön érzik a most zajló éghajlati válságot.
Olyan betegségekkel találkozunk, mint a szárrozsda vagy a foltosodás, miközben néha fagy vagy jégeső ér minket
– meséli. – Ezért van egy magbankunk is, hogy ne veszítsük el kukorica ökotípusainkat, és hogy visszanyerhessük azt, amit esetleg elvesztettünk, majd újra bevethessük azokat.
A több ezer éves termény háziasításának és variációjának genetikai öröksége egy egyszerű, ccachini parasztházban bújik meg, ahol
több tucatféle szárított magot tárolnak műanyag tartályokban, az esős napokra.
Sajnos azonban sok fiatal a városba költözött az utóbbi években, mert ezzel a fajta munkával nem lehet igazán jó bevételhez jutni. Amit tehát ezek az őseik hagyományát követő gazdálkodók tesznek, az ugyanis nem hoz elég bevételt egy család fenntartásához.
Manapság a éghajlati válság miatt kevesebb a betakarított termény, de a gazdálkodók étrendjüket a burgonyával helyettesítik.
Az élelmiszerbiztonságunk érdekében fontos, hogy a különböző kukoricafajtákkal dolgozzunk
– hangsúlyozza Sonia Quispe, ám a choquecanchai kukoricavédő szerint a termés jelenleg csak a fele a szokásosnak. – A globális felmelegedés következtében vannak olyan fajtáink is, amelyek ellenállóbbak a betegségekkel és a kártevőkkel szemben.
Quispe képes azonosítani a három hónapos kukoricahajtások fajtáját csupán a szárról. Elmagyarázza, hogy a vöröses tövénél vöröses színű, keserű ízű gubacsokat hoznak létre, amelyek
elriasztják a kártevőket, és amelyek egyre feljebb terjednek a hegyen, ahogy a napsugárzás egyre intenzívebbé válik.
A 31 éves Julio Cruz Tacac mezőgazdasági tanárként dolgozik és a Cuscóban végzett tanulmányai után visszatért Ccachinba, mert látta az időjárás változásait.
Amikor kicsi voltam, még nem sütött olyan erősen a nap és enyhe volt a hőmérséklet
– emlékszik vissza. – Olyan volt, mintha az édenben élnénk az élelmiszerek tekintetében, ahol minden kéznél volt, ami ellentétben állt a városi élettel, ahol „a pénz minden".
Az anyagi kényszer azonban az elmúlt évtizedekben hatással volt a falu hagyományos életmódjára. Terméseik ennek ellenére jelentősen hozzájárultak ahhoz, hogy a gazdasági problémák ellenére is önellátóak tudjanak maradni a helyi közösségek. Ennek ellenére az éghajlati válság új kihívásokat jelent számukra.