Aki az életét az olasz egység megteremtésének szentelte
![Giuseppe Garibaldi](https://cdn.origo.hu/2023/12/RGoE7cWg16w5OE4acAfME7FBeFbSfcl_I0k0DNbLEJA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzljZDE3YmRmYWE5NjQ0MDQ4ZjgwODE2NDE5ODU2N2Ix.webp)
Giuseppe Garibaldi 1807. július 4-én született Nizzában. Fiatalon elkötelezte magát az ekkor még részekre tagolt Itália politikai egyesítése, a Risorgimento gondolata mellett, s tagja lett a carbonarik titkos mozgalmának. Az észak-itáliai Szárd-Piemonti Királyság flottájának hajóskapitányaként 1834-ben részt vett egy sikertelen köztársaságpárti felkelésben, ezért menekülnie kellett, távollétében halálra ítélték.
Hosszabb ideig Dél-Amerikában harcolt tengeren és szárazföldön, részt vett az uruguayiak szabadságharcában Brazília ellen, ezért is nevezték később a „két világ hősének".
Dél-Amerikában sajátította el a gerilla-hadviselést, szervezte meg az első vörösinges légiót emigráns olaszokból, és itt nősült meg először: felesége, aki négy gyermeket szült neki, a csatákba is elkísérte lóháton.
A már ekkor legendás hírű Garibaldi az 1848-as forradalmak hírére tért haza, de Károly Albert szárd-piemonti király nem tartott igényt szolgálataira.
Ezután az osztrák megszállók ellen küzdő milánói köztársaság tábornoka lett, de a túlerő elől Svájcba kellett visszavonulnia. A harcot a Pápai Államban kikiáltott római köztársaságban folytatta, és a védelem irányítójaként két hónapig kitartott a katolikus egyházfő segítségére érkező, túlerőben lévő francia hadsereg ellenében.
Július elején kénytelen volt elhagyni a várost - ekkor hangzott el híres mondása: Ahová megyünk, ott lesz Róma.
Sarkában francia, osztrák és nápolyi üldözőkkel verekedte keresztül magát a semleges San Marino-ig, négyezer fős csapatából csak 250 ember maradt, a visszavonulás közben halt meg ötödik gyermekével viselős felesége is.
Itt feloszlatta csapatát és másodszor is emigrációba vonult, miközben legendája egyre terebélyesedett, az egész világ lelkesedett érte. A szabadsághős újfent beállt hajóskapitánynak, Marokkóban, az Egyesült Államokban, majd Peruban élt.
1854-ben engedélyezték hazatérését Genovába, örökségéből megvette Caprera szigetét Szardínia mellett, itt várta magányosan az idők jobbra fordulását.
A pillanat 1859-ben jött el, amikor a franciákat szövetségesként maga mögött tudó szárd-piemonti állam háborút kezdett az Észak-Itáliát megszálló osztrákok ellen. Garibaldi személy szerint ki nem állhatta a piemonti miniszterelnök Cavour grófot és republikánus eszméit sem adta fel, de
belátta: az olasz egység csak e monarchia vezetésével teremthető meg.
A háború Ausztria vereségével ért véget, de a franciák által sebtében megkötött béke Habsburg-kézen hagyta Velencét. Az alkudozások elleni népharag felkelésbe csapott át, a nép elkergette Közép-Olaszország fejedelmeit, a területeket pedig Szardínia-Piemont annektálta. Mindennek ára azonban Savoya és Nizza, Garibaldi szülővárosának átengedése volt a franciáknak, amit Garibaldi soha nem bocsátott meg Cavournak.
Itália középső része azonban még mindig a pápa, déli része pedig a Nápolyi Királyság fennhatósága alatt maradt. A diplomáciai finomságokra nem sokat adó Garibaldi 1860 tavaszán egy Szicíliában kitört felkelés hírére két öreg lapátkeretes hajóval, fedélzetükön két ágyúval és 1064 vörösingesével - köztük a magyar Türr Istvánnal és Tüköry Lajossal - útnak indult Genovából, majd 1860. május 11-én partra
szállt Szicília nyugati partján, Marsalánál.Akciója jogi szempontból kalózkodásnak, magánháborúnak minősült, de ezt később már nem firtatták, mert a siker őt igazolta.
Első győzelmei után serege lavinaként nőtt, május végére övé volt a sziget, diktátornak is megválasztották, de hatalmát II. Viktor Emánuel piemonti király nevében gyakorolta. A brit flotta segítségével kelt át a messinai szoroson, szeptember 7-én vonattal érkezett a magát megadó Nápolyba, majd szeptember 30-án a Volturno folyónál megverte a nápolyi hadsereget.
Cavour azonban attól félt, hogy a reálpolitikával nem törődő Garibaldi a római francia helyőrség ellen fordul, ezáltal konfliktust provokál ki Franciaországgal. A szárd-piemonti seregek ezért lóhalálában, a pápai államon át megindultak dél felé, II. Viktor Emánuel és Garibaldi november 7-i találkozása a volturnói síkon később igen kedvelt témája lett az olasz festőknek.
A szabadsághős az általa meghódított területeket felajánlotta a királynak, ő maga pedig visszautasítva a felkínált rangot, pénzt, kitüntetést egy zsák liszttel, egy sajttal, egy doboz heringgel, egy cipóval és négy tallérral visszatért szigetére.
Egy nemrégiben megjelent könyv szerint Garibaldi absztinens volt, legszívesebben juhsajtot evett kenyérrel, tavasszal friss lóbabbal, szerette a tőkehalat, a szárított fügét és a mazsolás kekszet.
A következő évben, 1861-ben létrejött az Olasz királyság, de még a Pápai Állam nélkül.
Az örök ellenzéki Garibaldi 1862-ben a Róma vagy halál jelszóval, önkéntesei élén az örök város ellen indult, de a nemzetközi konfliktustól tartó kormány csapatai feltartóztatták, a csetepatéban ő is megsebesült.
Az 1866-os porosz-osztrák háborúban önkéntesei élén harcolt Észak-Itáliában, az osztrák uralom alatt álló Trentinóban. A következő évben ismét Róma ellen indult, ezúttal a jól felszerelt franciák állították meg.
Az ismét megsebesült Garibaldit az olasz kormány rövid időre bebörtönözte, majd szabadon engedte. Utolsó hadjáratát 1870-71-ben vezette a franciák oldalán, Poroszország ellen.
Itália hőse élete végén megkeseredett, örök fájdalma maradt, hogy Róma nélküle vált 1870-ben az egységes Olaszország fővárosává. 1871 után már visszavonulva élt Caprera szigetén 1882-ben bekövetkezett haláláig, s itt is temették el.
Állítólag partra szállásának egyik évfordulóján a végeérhetetlen ünneplő tömeget látva így fakadt ki: „milyen kevesen voltunk és milyen sokan maradtunk..."
(MTVA Sajtóarchívum)