Tudták, hogy nincs esélyük, mégis megkísérelték legyőzni a Tanácsköztársaságot
![](https://cdn.origo.hu/2024/06/_ytZFMrc7d0dLEX3kCavk40qYfws6uswqoVwS2MLiIY/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2ZlMjExMDZkODU4NTRkMDFiZjVmNGU3NDQ0MzE0NGI2.webp)
A közel négy és fél évig tartó világháború, a vereség, a hiábavaló áldozatvállalás traumája, az ezt követő belpolitikai instabilitás következményeként 1919. március 21-én kikiáltották a Tanácsköztársaságot. Az internacionalista ideológia – amellyel a lakosság egyébként sem tudott azonosulni –, a vallásellenesség és a „nemkívánatos elemek” elleni fellépések gyorsan rávilágítottak a kommunizmus igazi természetére.
Füstbement terv
Hagyományai miatt a Ludovika Akadémia szálka volt az új kormány szemében, de mint az ország egyetlen tisztképző intézményét, nem záratták be. Az 1919. június 24-én kirobbant felkelés volt az egyetlen jelentősebb fegyveres megmozdulás a diktatórikus kommunista rendszer ellen. A fő szervezők Honig Vilmos őrnagy, Vilmos főherceg, Schranz Ödön alezredes és – talán az elsőszámú szerepvállalóként említhető – Lemberkovics Jenő százados voltak.
Az Akadémia tanulói végtelenül hűek és engedelmesek voltak oktatóik felé, így nem volt nehéz őket meggyőzni.
A megmozdulást annak reményében indították meg, hogy Haubrich Jenő hadügyi népbiztos támogatni fogja őket – ami később nem következett be.
A tervek szerint a fő feladat a Ludovika védelme, illetve a József-telefonközpont elfoglalása és biztosítása volt. Támogatásként számítottak a dunai flottillára, illetve még sokszáz civilre, valamint korábban katonaviselt polgárra, ám minden oldalról túl kevesen csatlakoztak, így nem lehetett kivitelezni a laktanyák és csomópontok megszállását.
Harc az utolsó töltényig
A nehézségek ellenére Garassy József főhadnagy vezetésével egy 40 fős szakasznak sikerült elfoglalni a telefonközpontot, amivel ők uralták a város kommunikációs hálózatának jelentős részét. A Vörös Hadsereg rögtön odarendelt egységei ellen másnap hajnalig védték az épületet, ám a lőszer elfogytával és Szántó Béla népbiztossal való tárgyalás után felhagytak az ellenállással.
A kommunista haderő 32. ezrede körülzárta az Akadémiát és többször meg is ostromolta. A sokszoros túlerő ellen az intézmény növendékei kitartottak.
A tűzharcok során a Ludovika két tanára, illetve egy tanulója vesztette életét, míg a vöröskatonák közül tizenöten haltak meg,
köztük Lőwy Béla, az Akadémiára kirendelt fanatikus kommunista megbízott is. Június 25-én azonban a tüzérséggel való fenyegetés és az ellenállásra felszólító parancs hatására a védők letették a fegyvert.
Az ellenforradalmi kísérlet leverését követően a hatalom kegyetlen megtorlásra szánta el magát. Az elfogott, szervezkedő tanárokat, illetve hallgatókat ki akarták végeztetni. Ám ezt a bécsi antant katonai misszió Magyarországra küldött megbízottja, Guido Romanelli olasz alezredes erélyes közbelépése végül megakadályozta. 1929-ben a Ludovika falán emléktáblát helyeztek el az Romanelli iránti tisztelet jeléül.
A lázadásban részt vett hallgatókat marxista átnevelésben részesítették, míg a tizenegy elítélt oktatót először a soproni börtönbe, majd a váci fegyházba zárták. Őket itt is tartották fogva a Tanácsköztársaság bukásáig.
1920. június 24-én emlékoszlopot állítottak a kommunizmus ellen harcot vállaló ludovikások tiszteletére, amit 1945-ben politikai okokból eltávolítottak. Az emlékművet 2019. június 24-én avatták fel újra a Ludovikán.
További történelmi témájú cikkeket a Múlt-kor történelmi magazin weboldalán olvashatnak.