Másfél hónapig élvezhették a szabadságot a kengiri munkatábor felkelői
![](https://cdn.origo.hu/2024/08/SjtvXTgk9rc0no2erLORLuI1w7vEa6Q4P5JSTiUXAkM/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2UwMjBhNDg3ZDlmZTQzMTM4ZjNmYzJhNzA3Yzc5ZTVj.webp)
Sztálin 1953-es halála után a Szovjetunióban nemcsak a politikai térben, hanem a Gulag-rendszerben is repedések keletkeztek, melynek következtében több táborban is lázadások törtek ki.
1930-as létrehozásuktól kezdve milliókat tartottak fogva a több száz Gulagon.
A hírhedt szovjet munkatáborok viszontagságait számos magyar is megtapasztalta. A foglyok bűne szinte bármi lehetett: a nemkívánatos kulákoktól kezdve a köztörvényes bűnözőkön át a politikai elítéltekig bárki odakerülhetett, mint a „szocializmus ellensége”. Azután, hogy a generalisszimusz meghalt, elkezdték bezárni a munkatáborokat, de a végleges felszámolásukra hivatalosan csak 1960-ban került sor.
Bizonytalan jövő
A kengiri egyike volt annak az öt munkatábornak, amit eredetileg kifejezetten a politikai foglyok számára hoztak létre. Az ottani élet körülményeiről leginkább naplókból és visszaemlékezésekből ismerünk adatokat, ám sokáig homály fedte az események pontos menetét.
Az első jelentős ismertető mű a Nobel-díjas orosz írótól, Alekszandr Szolzsenyicintől származik, aki tizenegy évet töltött különböző munkatáborokban egy Sztálint bíráló levele miatt. A kengiri lázadás történéseit a résztvevők beszámolói alapján írta meg.
A diktátor halála utáni politikai vákuum zavarodottságot okozott. A jövő bizonytalansága miatt állandóan frusztrált táborőrök sokkal brutálisabban bántak a foglyokkal, mint korábban, és több emberrel is végeztek jelentéktelen ügyek miatt.
A rabok a kegyetlenkedések ellen eleinte sztrájkkal válaszoltak, de a táborparancsnok, Alekszandr Csecsev ezredes egy – más politikai táborokban jól működő – megfélemlítési tervet eszelt ki: 600 köztörvényes bűnözőt hozatott a politikai foglyok mellé.
Ezúttal ez az eljárás sem működött, ugyanis a Kengirbe szállított fegyencek hallottak a sztrájkokról, és ennek okán becsülték rabtársaikat.
Így a várakozásokkal ellentétben nem kezdték el terrorizálni őket, hanem melléjük álltak és együttesen léptek fel az agresszió ellen. 1954. május 16-án ledöntötték a nőket és férfiakat elválasztó téglafalat és egy tucatnyi áldozat árán elkergették az őröket.
42 napnyi szabadság
Ezután olyat tettek, amire senki nem számított: saját társadalmi berendezkedést hoztak létre. Működött önkormányzat, katonaság, propagandaosztály, de szabadidős tevékenységeket is végeztek, így voltak színi előadások, üzemelt kávézó, sőt, a bebörtönzött papoknak köszönhetően házasságok is köttettek.
A tábor 42 nap erejéig önálló, független közösséggé alakult.
Persze nem voltak teljesen nyugodtak, hiszen tudatában voltak tettük következményeinek, így az ellenük készülődő támadásra is felkészültek. Amikor ez megindult, a hadsereg küldöttsége heteken át győzködte a táborlakókat, hogy nincs értelme harcolniuk, de a ők nem hódoltak be. Végül Szergej Kruglov belügyminiszter adott utasítást a kormányra nézve egyre kínosabbá váló helyzet megoldására.
1700 katonával és öt harckocsival megkezdődött a lázadás leverése.
Nagyjából másfél óra alatt a szovjet haderő sikerrel is járt, és a vérengzésnek a hivatalos jelentések szerint 46 halálos áldozata volt – azonban a túlélők és más források szerint ez a szám elérheti a 2000-et is.
További történelmi témájú cikkeket a Múlt-kor történelmi magazin weboldalán olvashatnak.