Kocaturistaként tipegtünk 3250 méter magasan
![Ausztria Tirol](https://cdn.origo.hu/2023/12/qVFSrmsnCChn8bjiQGn1iOeesNnZTKI9pgDXwhrzX64/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzkwNjU5NDg2ZTBhNjQ3N2E4NzI2YWQxNjQzMzVhMmJi.webp)
Beszámolóm első részében Pertisau, Lindau és Innsbruck, valamint I. Rudolf király bronzfütyköse szerepelt. Most viszont irány Ausztria egyik leghíresebb gleccsere, amely a tiroli Hintertux felett, 3250 méter magasan helyezkedik el.
Hintertux azért is izgalmas hely, mert aki ide eljut, az nem tud továbbmenni.
Csak felfelé, de ennek is megvan a maga varázsa.
Meg annak is, ahogy a turista az autó helyett a jó öreg Zillertalbahn vasúti kocsijában döcög Jenbachtól Mayrhofenig.
Akik pedig anno az Úttörővasúton teljesítettek szolgálatot (mint én), azoknak újabb szívdobbanást okoz a 760 mm nyomtávon közlekedő kisvonat. (A nyomtáv pontosan ugyanannyi, mint a Hűvösvölgy és a Széchenyi-hegy között közlekedő Gyermekvasút esetében. Plusz: a kocsik itt is pirosak.)
A Zillertalbahn 1902 óta pöfög Tirolban, azaz idén 116 éves.
Majdnem 32 kilométeren át zakatol, valamivel több mint egy óra alatt teszi meg ezt a távot. Bár a vonatok többségét már motorvonat húzza, a turistáknak mindig előszednek egy-egy régi mozdonyt, amelyet a szerelvény elejére csatolnak.
A jenbachi kiindulópont amúgy különleges, mert innen három különböző nyomtávú vonat indul. A nagyvasút IC és Railjet vonatai is megállnak itt.
A Zillertalbahn mellett pedig szintén innen startol az 1000 mm nyomtávú fogaskerekű, amely az Achensse felé viszi az utasokat – legalábbis akkor, amikor nincs hó.
(Az angliai Herefordshire-ban és az ausztráliai Adelaide-ben négy különböző nyomközzel rendelkező állomás is van, de három nyomközös még Magyarországon is működött a nyolcvanas évekig Diósgyőrben.)
Mayrhofen tipikus turistás kisváros, a Zilletralbahn végállomása. A menetrendet úgy alakították ki, hogy a vonattal történő érkezés után egy rövid, félórás sétát is tehetünk Mayrhofenben, majd jön az autóbusz.
A Hintertux felé igyekvők a vasúti megálló mellett tudnak buszra szállni, hogy újabb negyven perces utazás után megérkezzenek. Ahogy írtam, innen nincs tovább, legfeljebb fel a hegyre. A 3250 méter magasra közlekedő felvonó menetjegye nem túl olcsó,
aki a tetőre akar menni, annak 34 eurót (azaz csaknem tízezer forintot) kell kifizetnie.
Ez első látásra ijesztően nagy összegnek tűnik, de a fenti panoráma látványa minden pénzt megér. Már akkor, ha jó idő van és süt a nap.
Nekünk óriási szerencsénk volt, mert a felhő és szélmentes időben valóban elképesztő panoráma tárult az ember szeme elé.
Amire azonban nagyon oda kell figyelni, az a magashegyi akklimatizáció. Bár a sílift közel 45 percen át, három részletben, két átszállással visz fel a hegyre, a kabinokban nem érezzük azt, hogy egyre magasabbra törve mennyire ritka lett a levegő.
A végállomáson történő kiszállás után 1-2 perccel kezdi az ember érezni, hogy ez teljesen más világ. Aki erre érzékeny vagy magas a vérnyomása, azonnal heves szívdobogást és elképesztő fáradságot érez.
Ilyenkor nem érdemes fickándozni vagy hősködni, le kell ülni, nagy levegőt venni, egészen addig, amíg a szervezetünk alkalmazkodik a megváltozott körülményekhez.
Van még egy megoldás: a sílift három szakaszát nem egyszerre tesszük meg, hanem külön-külön, miközben a két köztes állomáson megpihenünk. A lift harmadik – utolsó – szakaszának neve a Gletscherbus, amely nagy szélben is le tudja hozni az embereket. Az más kérdés, hogy két olyan meredek sziklafal felett suhan el, hogy az embernek tátva marad a szája a csodálkozástól.
Mondanom sem kell, hogy bakancsunkkal a hóban tipegve meglehetősen idegenül mozogtunk a rengeteg síelő, vagy hódeszkás között. Viszont nem mi voltunk az egyetlen ilyenek. A síelők elnéző mosollyal veszik tudomásul a „kocaturistákat”, akiknek arra sincs bátorságuk, hogy nekivágjanak egy lejtőnek.
Viszont legalább nem szólnak be, vagy ha igen, akkor azt maguk között beszélik meg. A hintertuxi gleccser amúgy Ausztria egyetlen olyan pályája, amely az év 365 napján síelhető. Nem messze a felső végállomástól van egy barlangi jégpalota, amely csak vezetett túrákon látogatható, egyedül senkit sem engednek oda.
Nyáron pedig ez maga lehet a csoda, amikor a hegyoldalak zöldbe borulnak, az alpesi virágok szirmot bontanak.
A hegy tetejére, a sífelvonó végállomása fölé épített terasz pedig tényleg csodálatos és egyedülálló panorámát kínál. A Glossgockner csúcsa, vagy a Brenner-hágó éppúgy látszik innen, mint a völgyben megbúvó Hintertux.
Életem során sok gyönyörű kilátást nézhettem, de a hintertuxi tényleg benne van az első háromban. Nem sokkal marad el ettől az innsbrucki panoráma.
Árban semmiképpen, mert a város feletti „csúcstámadás” pontosan ugyanannyiba került, mint a hintertuxi – 34 euróba.
Csakhogy itt az első szakaszt egy 2007-ben átadott fogaskerekűre hajazó vonattal, a Hungerburgbahnnal teheti meg az utazó.
Ennek a vonatnak az elődje az 1906-ban átadott Hungerburg-sikló volt, amelyet 2005-ben bezártak. Az új vasút alsó állomását nem messze a belvárostól a helyi kongresszusi központhoz tették – itt lehetett megváltani a csúcsig érvényes jegyet.
A felső végállomás 857 méter magasan van, az egyik megállója pedig az innsbrucki alpesi állatkert. Mivel a vonat két alagúton is keresztülhalad, a helyiek előszeretettel és némi fellengzősséggel metrónak is nevezik. Az 1800 méteres utat 8 perc alatt teszi meg a vonat, amelynek kabinjai igen furcsák, de úgy épültek meg, hogy legyen bármilyen meredek az emelkedő, azok mindig vízszintesen álljanak. A vasútból kilépve pár perces séta után érdekes dologra bukkanunk.
A világ egyik legkisebb (ha nem a legkisebb) múzeumára, amelynek neve Lanovka Múzeum.
Gyakorlatilag egyetlen, szoba, amelyben bemutatják ennek a közlekedési eszköznek a történetét.
Innen két lépés a Seegrubenbahn, amely 857 méterről 1905 méterre repít fel. A harmadik szakasz már csak egy kis felvonó, a Haferkarbahn, amelynek felső végállomása 2256 méter magasan van.
Mind a második állomásról, mind a hegytetőről káprázatos kilátás nyílik az alattunk elterülő Innsbruckra.
Az éles szeműek még a völgyben száguldó Railjeteket is észrevehetik, a szemközti hegyoldalban pedig feltűnik az 1964-es és 1976-os téli olimpiára épített síugrósánc. 2256 méter magasan, az ég felé tárt karokkal a gyönyörű napsütésben a fejünk felett repülő madarakkal együtt lenni – ez tényleg maga a csoda.
Ami viszont lehetetlen vállalkozás: pihenőszékhez jutni akár a második állomáson, akár a hegytetőn. Olyan ez, mintha valaki reggel befeküdt volna a nyugágyakba, és napnyugtáig nem hajlandó onnan elmozdulni.
Csak rendeli a söröket, a puncsot, vagy éppen a sült kolbászt. Mondjuk, valahol megértem, hogy a szerencsés székfoglalóknak nincs kedvük átadni a helyet. Még akkor is, ha valahol nagy bunkóságnak gondolom azt, amikor látják a körülöttük tipródókat,
és úgy csinálnak, mintha vakok lennének.
Ebből a szempontból a felvilágosult nyugati ember pontosan olyan, mint az általuk gyakran lenézett kelet-európaiak.
A helyzet a wellness hotelekből ismerős; ott a reggeli ágyfoglalók kergetik őrületbe azokat a vendégeket, akik későn ébrednek, és azt látják, hogy minden nyugágyon egy törölköző hever. Ez ellen sok hotel tesz már, de Innsbruck felett (és a Hintertux-gleccsernél) még nem tűnt fel senkinek, hogy az ülőhelyeket csak örökölni lehet, használni nem.
Ám mindez nem bosszantja azokat, akik feljutva Innsbruck tetejére körbepillantanak az Alpok fenséges hegyláncain. A kép gyorsan rögzül az ember memóriájában, arra pedig hamar rájövünk, hogy a turizmusban semmi különöset nem csináló Ausztria az év bármely időszakában nagyszerű időtöltést nyújt az odautazóknak. Nem hallgatható el az sem, hogy az osztrák síparadicsomokban igen vastagon fog a szállásadók és a vendéglősök ceruzája.
Bár ami azt illeti, ez már általános jelenség lett Ausztriában, amelynek „olcsósága” a múlt szép emléke. (Egyesek azt mondják, hogy sosem volt olcsó, magam viszont úgy emlékszem, hogy ennyire mégsem bizonyult drágának.) De amíg a szolgáltatások színvonala olyan, amit tapasztaltunk, az ember ezt sem érzi felesleges pénzkidobásnak.