Százéves autók a rajtvonalon
![Veterán autók versenye Nagy-Britanniában, Egy 1904-es Mercedes a londoni Westminster hídon](https://cdn.origo.hu/2023/12/Z93SaeOG-7N-sdPLoFzDEWIoDoDdnIBP3BIy8VMC6To/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzAxZWIyNDFmY2Y2OTQ2NmNiMDM2NjU5MjA0NmMzODZm.webp)
Csikorgó gumik, bömbölő motorok, sisakos sofőrök és navigátorok - csupa megszokott dolog egy autóversenyen, de aki ilyesmire számít a London To Brighton Run nevű rendezvényen, alaposan meg fog lepődni. Itt ugyanis hintószerű ősautókat fog látni régies öltözékű hölgyekkel és kalapos urakkal, akik erős biciklitempóban poroszkálnak az utakon, a vadul fényképező nézősereg sorfalai között. A világ egyik legkülönlegesebb versenyén abból a szempontból lazák a szabályok, hogy gyakorlatilag bármilyen forgalomképes autóval lehet indulni, legyen az három- vagy négykerekű, gőz- vagy benzinmotoros, sőt, még csak kategóriákba sem osztják őket a szervezők. Egy megkötéssel azonban erősen behatárolják a lehetőségeket: csak 1905-nél régebbi évjáratú jármű nevezhető.
Ilyen matuzsálemekkel földi halandó normál esetben legfeljebb múzeumokban találkozhat, működés közben pedig körülbelül akkora eséllyel tud akár csak egyet is elcsípni, mint egy meteorbecsapódást. A Hyde parkban azonban nem csak egy, hanem több mint négyszáz antik autó állt rajthoz vasárnap kora reggel, hogy teljesítse a Brightonig kijelölt 54 mérföldes (86 kilométeres) versenytávot. Természetesen a szuszogó, vízgőzt és pernyés kormot eregető gőzautók körül tolong a legtöbb érdeklődő, amelyeket külön szertartással kell felfűteni indulás előtt. A megjelent ősautók többsége belső égésű motoros, de ezekkel sem lehet ám csak úgy gombnyomásra elindulni, mint a maiakkal: dúsítás után a lendkerékforgatás vagy – a modernebbeknél – kurblitekerés hozza edzésbe a sofőröket, ráadásul menet közben is folyamatosan gépészkedniük kell.
Persze a százéves vagy a még régebbi, kezdetleges járgányokkal a lerobbanásveszély is bele van kódolva minden egyes mérföldbe, de ha csak kisebb a baj, a közönség bármikor segít a betolásban. Amikor szerelésre van szükség, a versenyzők megállnak egymásnak segíteni, hiszen ez így természetes. Az is magától értetődő (igaz, a magyar közeledési morálon szocializálódva felfoghatatlan), hogy a gördülő forgalomi akadályok miatt nem dudálnak és hőbörögnek a modern autók vagy buszok sofőrjei, hanem türelmesek, sőt, maguk is megcsodálják a veteránokat.
Nézői szempontból különösen élvezetes a London To Brighton Run, hiszen a Forma-1-gyel ellentétben nem csak egy-egy csíkot lehet látni az autókból, hanem lassúságuk miatt alaposan szemügyre lehet venni őket. A technikai határai mellett még a versenyszabályzat is külön rendelkezik a szerény tempóról: a teljes távon nem szabad átlépni a 20 mph-s (32 km/h-s) átlagsebességet.
Joggal kérdezhetik persze, hogy ha nem szabad száguldani, akkor mégis ki nyeri az évszázados autók futamát. Nos, mindenki kap egy teljesen egyforma érmet, aki délután fél ötig célba ér a híres dél-angliai üdülőhelyen, Brightonban, a leggyorsabbak nevét pedig elvből sohasem hozzák nyilvánosságra. Ezen a versenyen kizárólag a részvétel a fontos, a befutó utáni hangulatos tengerparti összeröffenésen (Madeira Drive) pedig bárki szívesen mesél a többieknek az autójáról vagy az élményeiről.
A Veteran Car Run fontos társadalmi esemény, amelyen rendszeresen megfordulnak legendás autóversenyzők, angol arisztokraták és külföldi hírességek – például III. Rainer monacói herceg is megtette már a távot. Szó sincs persze olcsó mulatságról, hiszen éppen a futam miatt jó ideje csillagászati árakon cserének gazdát az 1905 előtti autók, miközben az alig néhány évvel fiatalabb veteránokra drámaian csökkent a kereslet. Valójában nem is igazi motorsport-rendezvény, hanem a világ egyik legizgalmasabb autós partija a London To Brigton, amit évről évre egyre több turista követ, újabban nem csak az utak széléről, hanem a mezőnyt kísérő nyitott emeletes városnéző buszok fedélzetéről.
A közönség soraiban minden apa igazi rémálma, amikor egy tucat ember hallótávolságán belül megkérdezi a gyereke: ez milyen autó? Természetesen még egy középhaladó veteránosnak sem lehet fogalma a válaszról, hiszen itt nem Minik vagy Porsche 911-esek korzóznak, hanem sosem látott, az esetek többségében embléma nélküli, özönvíz előtti automobilok. Előfordulnak ugyan máig fennmaradt márkák képviselői (például néhány Mercedes vagy Renault), de a legtöbb gyártó neve már csak dédapáink emlékezetében él.
A sok Humberette, Lagonda, De Dion Bouton, English Mechanic, Panhard & Levassor vagy Léon Bollée láttán inkább csak általános érvényű igazságokat lehet megfogalmazni az ősautókról. Minél öregebbek, annál inkább hasonlítanak a lovas kocsikra, kezdetleges megoldásaik pedig különös kontrasztot mutatnak a mai modern technikával. Általánosak a küllős kerekek, keskeny (jobb esetben nem tömör, hanem felfújható) gumikkal, a kiálló sárvédők, a temetőimécses-szerű fényszórók, az ipari radiátorra emlékeztető hűtők vagy az egyszerű tuskófékek.
Ám azoknak is igazuk lehet, akik inkább míves anyaghasználatot állítják szembe a mai poliészter tömegautó-korszakkal: fa karosszériák, csillogó réz kiegészítők, fonott kosár csomagtartók és vaskos bőrkanapék idézik fel a 19-20. századforduló kézművesiparát. Akkoriban az autózás földöntúli luxusnak számított, de ez egyúttal kényszerűen kabriózást is jelentett (amikor megjelentek, akkor is még évtizedeken keresztül drágábbak voltak a zárt kocsiszekrények, mint a nyitottak). Emiatt aztán a London To Brighton Run legtöbb résztvevője ki van téve az időjárás viszontagságainak, ami gyakran a dress code-ot is felülírja.
Alapvetően régies öltözékben illik rajthoz állni, de az idei hűvös idő miatt sokan pufi kabátban próbáltak nem kockára fagyni a nyitott bakon, a múltidézést pedig kénytelen voltak letudni egy-egy kalappal vagy bőrsapkával és pilótaszemüveggel. De még így is mindenki jól járt, hiszen az Angilában oly jellemző zuhés napokon mindenki esernyőkkel vagy illúzióromboló esőkabátokban próbálja túlélni a Brightonig vezető utat. A futamot azonban, ha esik, ha fúj, megtartják minden november első vasárnapján 1927 óta, csak a második világháború idején kellett lefújni néhány évre.
Ennél is régebbre nyúlnak vissza a rendezvény gyökerei: a magyarországi millenium évében tartották meg először, így ez a világ legrégebbi máig létező autóversenye! Az indulás körülményei különösen érdekesek, hiszen örömünnepként rendezték az angol sofőrök 1896. november 14-én annak tiszteletére, hogy három évtized után a parlament eltörölt egy ma komikusnak hangzó, de akkoriban drámai törvényt, a Red Flag Act-et. Ennek értelmében minden automobil előtt egy kísérőnek kellett szaladnia piros zászlóval, hogy felhívja a gyalogosok figyelmét a közelgő veszedelemre, a legnagyobb sebesség pedig még lakott területen kívül sem haladhatta meg a 4 mph-t (6,4 km/h-t).
A szigorú szabályra a kezdeti sok gőzmobilos gázolás miatt volt szükség, bár sokan a vasúttársaságok lobbiját sejtették mögötte, idővel pedig egyszerűen gúzsba kötötte a közlekedési infrastruktúra és az autóipar fejlődését. Nem véletlen, hogy a legelső London To Brighton verseny egy piros zászló széttépésével indult, és máig az angol motorizáció egyik legfontosabb ünnepe – még így, csigatempóban is.