Kim Ki-duk: Lélegzet (Soom)
A legutóbbi filmjében (Idő) akkorát csalódtam, hogy át is aludtam a felét, de ez még mindig kevés ahhoz, hogy ne tegyek meg mindent egy új Kim Ki-duk-filmért. Szóval bejutottam. Úgy indult, hogy rögtön látszott, ez most olyan, mint a régiek.
Börtöncellában alszik három fogoly. A földön fekve, egymásba gabalyodva. A negyedik a meszelt falat kaparja egy fogkefe végével, primitív freskón dolgozik. Az egyik alvó szép álmot lát, és nyögdécsel is közben, mire a társa a nadrágjára tapad, és nekilát, hogy beteljesítse az álmot. De az alvó felébred, undorában kikapja a "festő" kezéből az "ecsetet", és a saját nyakába döfi. Kezdő jelenetnek hatásos.
A többit nem mesélem el, mert az a lényeg, és Kim Ki-duk filmjeit forgalmazzák otthon. Csak annyit, hogy épp annyi a szomorú tekintet, a költői hallgatás, és a beszélő tájkép, amennyi Ki-duk korábbi remekműveiben, és megint sikerült tökéletes szereplőket találnia. Megkapó a sápatag, kitárulkozásra vágyó anya (a Lopakodó lelkek hősnőjének lelki társa), a bűnbánó férj, a betegesen ragaszkodó szerelmes, és az őrületben örlődő gyilkos.
Végig öröm volt nézni ezt az egyszerű, egyenes filmkészítői hozzáállást, a magabiztos rendezői irányítást. Kim Ki-duknak ez a tizennegyedik munkája, és úgy tűnik, pontosan ismeri önmagát. Jó látni, hogy valaki ennyire kézben tudja tartani a dolgokat.
Jan Sverak: Üres üvegek (Vratné lahve)
Jan Sverak munkáit látni kéne otthon, érthetetlen, hogy miért nem forgalmazzák nálunk. Ő a csehek legsikeresebb fiatal rendezője, akinek már az Oscar is ott mosolyog a polcán (1997-ben nyerte a Koljá-ért), és azóta bármit készít, óriási közönségsiker a hazájában. Legújabb, Üres üvegek című filmje például 3 hete került a mozikba, és ezalatt 1 millió nézőt vonzott. Egy olyan országban, ahol pontosan annyian élnek, mint nálunk. (Magyarország legnézettebb mozifilmje még mindig A miniszter félrelép összesen kb. 600 ezer nézővel.)
Jan Sveraknak azonban van egy kabalája: az édesapja, Zdenek Sverak. Vagy inkább fogalmazzunk úgy: van egy erős háttere, amit tökéletesen kiegészít a saját tehetsége. Zdenek Sverak Csehország egyik vezető színésze, aki emellett az egyik legjelentősebb forgatókönyvírójuk is. (Eddig 28 filmhez írt könyvet, ebből többet is Jiri Menzelnek.) Zdenek Sverak a szerzője a fia első filmjének (Általanos iskola), mint ahogy a másodiknak (Akkumulátor - a Terminátor paródiája), és a negyediknek is (Kolja) - amelynek történetesen a főszerepét is eljátszotta. Ez a felállás maradt az Üres üvegek-ben is.
![]() |
Jan Sverak és Zdenek Sverak az Üres üvegek forgatásán |
A sztori egy kicsit a Konyec-re hajaz - egy idősödő házaspár küzdelmét ábrázolja azért a célért, hogy az életük tartalmas és izgalmas maradjon -, és egy kicsit az Amelie csodálatos életé-ből is merít, mert a főhős egy idő után mindenkit boldoggá akar tenni maga körül. De a párhuzamok csöppet sem ártanak neki, mert önálló és eredeti így is.
Egyrészt tökéletesen koreografált a nem épp lineáris cselekménnyel együtt is, másrészt olyan bájos és szarkasztikus, mint a cseh klasszikusok legjobbjai. A sajtótájékoztatóra összesereglett cseh kollégák ugyan folyton azért aggódtak, hogy az angol fordításban elvesz a poénok java, de én úgy érzem, bőven elég volt az is, ami nekünk jutott. Egy imádnivaló, megingathatatlanul humánus film.
Julian Schnabel: A szkafander és a pillangó (Le scaphandre et le papillon)
Ezt a sztorit elhinni is nehéz, nemhogy filmre vinni. A francia Elle magazin 42 éves főszerkesztője, az élet császára, a nők kedvence, Jean-Dominique Bauby egy nap agyvérzést szenved, és amikor felébred a 3 hétig tartó kómából, már csak a bal szemét tudja mozgatni. Az agya működik, de a bal szemen kivül nincs mivel kommunikálnia a világgal. Pedig még van mit mondania.
Miután felépül a kezdeti sokkbol, és megbarátkozik az új helyzettel, nekilát, hogy könyvet írjon - illetve diktáljon - pislogással. 9 nappal azután, hogy elkészül a mű, és megjelenik nyomtatásban, meghal. Ez természetesen mind így történt a valóságban, kinek jutna eszébe kitalálni.
![]() |
Mathieu Amalric és Marie-Josee Croze A szkafander és a pillangó-ban |
A film azonban attól még nem lesz jó, mert döbbenetes dolgot ábrázol. Attól jó, ahogyan ábrázolja. Julian Schnabel megint igazolta azt a többszörös tapasztalatunkat, hogy operatőrből ugyan ritkán válik jó rendező, de a festők nagyon rá tudnak érezni a celluloidra. Julian Schnabel annyira filmesen gondolkodik, amennyire csak nagyon kevesen a filmesek közül. Meg meri fogni a kamerát és ide-oda forgatni, bele meri nyomni a főhős agyába, hagyja, hogy hosszú ideig mi is csak onnan pislogjunk, aztán azt is megmutatja, mi történt akkor, amikor nem is voltunk teljesen magunknál.
Földhöz vágott a szembe bámuló arcok szenvedésével és a cinikus belső monológgal, és megbabonázott azokkal a képekkel, amik csak Jean-Do agyában és emlékezetében támadtak. És még valamivel: csupa olyan színészt választott, akit egy korábbi filmben már kiszúrtam. Először is a főszereplőt, Mathieu Amalricot, akinek az arcát elég egyszer látni ahhoz, hogy sose felejtsük el. Én a München-ben, más talán korábban. Aztán Polanski feleségét, Emmanuelle Seigner-t a Keserű méz-ből, Max von Sydow-t millió filmből, főleg a Bergmanokból.
Marie-Josee Croze a Barbárok a kapuk előtt-ben játszotta a drogos lányt (Valamint a München-ben a holland bérgyilkosnőt - a szerk.), Niels Arestrup pedig Sophie Marceau első rendezésében az idősödő férjet. Végül annak a filmnek a két főszereplőjére is rátalált, amit a béna magyar cím miatt alig láttak Budapesten: a Tétova tangó szerelmeseire.
Szóval ha csak azt nézem, kikből állította össze a szereposztást, máris tudom, hogy egy kivételesen jó ízlésű rendező. És még mennyi minden másért az.
Tom DiCillo: Elkábulva (Delirious)
Bárcsak minden hollywoodi mese olyan lenne, amilyet Tom DiCillio mond el. Mert az is mese habbal, de nem hülyegyerekeknek. Ha csak a sztorit nézzük, még akármi lehetne. A főhős egy fiatal hajléktalan, a 20 éves Toby, aki egy nap paparazzókba botlik New Yorkban. A fotósok valami sztárt várnak, Toby meg iszonyúan éhes. Megpróbál a közelükben maradni, hátha lesz belőle valami. De csak annyi lesz, hogy egy pillanatra belenézhet a sztárocska szemébe.
![]() |
Mathieu Amalric és Marie-Josee Croze A szkafander és a pillangó-ban |
Aztán mégis úgy dönt, hogy az egyik fickó talán segíthetne rajta. Követi a lakásáig, és bekéredzkedik hozzá éjszakára. Befurakszik az életébe, de olyan őszintén és naivan, hogy még drukkolunk is neki. A fotósnak meg egy idő után jól esik, hogy valakinek oszthatja az észt és menőzhet. Tök jól elvannak ketten, amíg ki nem derül, hogy más irányba tartanak. De a film itt el is kezd hanyatlani, mert csak addig működik, amíg róluk szól. Sajnos utána is még legalább fél órát tart.
Amitől működik, az igazából a két színész, meg persze a remek dialógok. Michael Pitt nem csak szép, de minden rezdülése igaz és bájos, Steve Buschemi pedig egyszerűen fergeteges. Rá egész filmeket kellene épiteni, nem csak jeleneteket, mert simán elvinné a hátán. Annyira sok van minden poénja mögött, hogy egy perc alatt tud drámát is csinálni. Szerencsére Tom Dicillonál jobban ezt nem tudja senki.
Bónusz: Danny deVito kézfogása
Két oka is volt, hogy Karlovy Vary-ba jöjjön: egyrészt, hogy átvegyen egy életműdíjat, másrészt, hogy promótálja Jake Paltrow (Gwyneth Paltrow öccse - a szerk.) első filmjét, a The Good Night-ot, aminek főszereplője. Mire begördült velük a fekete autó a Fesztiválpalota elé, már egy csomó fotós és rajongó várt rájuk, de Danny olyan kicsi, hogy a feje búbja is alig látszott ki az ablak mögül. Aztán kiszállt, udvariasan elkezdte osztani az autogramokat, és mindenki áhitattal nézte. Olyan csönd honolt a vörös szőnyegen, mint a suliban feleltetés előtt.
![]() |
Danny deVito kiszáll a kocsijából Karlovy Varyban |
Nem volt tehát nehéz dolgom, amikor elkiáltottam magam: "Mr. DeVito! Jöjjön ide, kérem!" Simán észrevett. A kezét nyújtotta, kérdezte, hogy vagyok, én meg arra kértem, meséljen valamit a filmről. Azt felelte, csak annyit tud mondani, hogy végigaludta a forgatást - hivatalból. Ez volt a szerepe. De miután láttam a sajtótájékoztatón Jake Paltrow-t nyilakozni, szerintem nem ez volt az indok.
Gyárfás Dóra
Karlovy Vary, Csehország
Köszönet Kristóf Norbertnek, amiért belegépelt egy csomó ékezetet ebbe a cikkbe.