Honnan szedte Hollywood ezt a két tüneményes pofát?
![Alison Sudol és Dan Fogler](https://cdn.origo.hu/2023/12/HCtV9lDJr1WnSFJfJDEhZHVr8mDyrk1wg8ioM8DGTL0/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2Q2YTA5ZTI3OGE1ODRlNmM5MjFlNDM3MDA5MWZjNGRk.webp)
A Harry Potter-filmek univerzumában játszódó Legendás állatok és megfigyelésük-ben J. K. Rowling megteremtette azokat a szereplőket, akikért a tervek szerint még négy részben szurkolhatunk. Nagyjából meg lehet feleltetni őket a régi kedvenceknek.
Ha Eddie Redmayne bogaras tudósa az új Harry, és Katherine Waterston szőrszálhasogató nyomozója az új Hermonie, akkor Dan Foglerben és Alison Sudolban az új Ron Weasley-t és Ginnyt üdvözölhetjük – két földhözragadt, rokonszenves mellékszereplőt. Papíron egyszerű figurákat, akiket mégis könnyű lett volna elrontani.
Fogler karaktere, Jacob Kowalski átlagember, nincs egy csepp varázsereje sem. A film egy pontján, amikor szembesül egy rakás mágikus élőlénnyel, onnan tudja, hogy nem álmodik, hogy – saját bevallása szerint – szegényes képzelőerejével sosem tudna ennyi csodát kitalálni.
A szerep javarészt azt kívánja meg, hogy elkerekedett szemmel álmélkodjon a varázsvilágon, ami egy gyengébb színész kezében egysíkú, irritáló figurát eredményezhetett volna, Fogler azonban sármmal, a korhoz passzoló némafilmes humorral egyénítette.
Alison Sudol úgy söpör végig a filmen, mint a friss téli levegő a reggeli szellőztetéskor. Waterston figurájának testvérét, a gondolatolvasó Queenie-t alakítja, egy széllelbélelt, elképesztően vonzó varázslónőt, aki nincs tudatában saját szexepiljének, pedig még akkor is szikrák pattognak, ha egy lámpaoszloppal flörtöl.
Sudol a figura ártatlanságát, empatikusságát domborítja ki, finom melankóliával érzékeltetve, hogy rajta is csattan a társadalom előítéletessége: nem érti, miért nem falhatja nagykanállal az életet, ha ezzel nem árt senkinek.
A negyvenéves Dan Fogler a kétezres évek közepén tűnt fel először kisebb-nagyobb szerepekben, és párhuzamosan kezdte alakítani a karrierjét a színpadon és a mozivásznon. A színházi sikerek nem sokáig várattak magukra, a Broadway-n bemutatott The 25th Annual Putnam County Spelling Bee című vidám musicalben egy gimnáziumi betűzőverseny egyik résztvevőjét alakította, és 2005-ben Tony-díjjal jutalmazták érte.
A filmes szereposztók eközben alkatából és komikusi vénájából kiindulva hamar megtalálták Foglert harsány vígjátékok nagyhangú, obszcén fő- és mellékszerepeivel, amelyeket öt-tíz évvel később Zach Galifianakisra, Jonah Hillre vagy Josh Gadre osztottak volna.
A Tim Curry és Jack Black mostohagyerekének tekinthető színész a Szerva itt, pofon ott című idétlen ökörködésben asztaliteniszezőt játszott a kínaira maszkírozott Christopher Walken oldalán, a Fanboys – Rajongók háborújá-ban meg egy Star Wars-rajongót, aki a haverjaival be akar törni George Lucashoz, hogy elsőként nézhessék meg a Baljós árnyak-at.
A 2007-ben forgatott, de végül csak négy évvel később bemutatott Szédületes éjszaka ékes példája ennek a destruktív típuskarakternek. A nyolcvanas évek tinifilmjeit megidéző nosztalgia-vígjátékban Barry az a balek, aki sosem nőtt ki az osztály bohóca szerepkörből, és még évekkel az érettségi után is az őrületbe kerget mindenkit.
A film kipipálja az összes kötelező klisét (féktelenül kirúg a hámból, bekokózva rángatózik a táncparketten, gengszterrapre tátog), de érdemes megnézni a nyitójelenetet, ahol már megelőlegezi a Legendás állatok-ban nyújtott börleszkalakítását.
Markáns orgánumát animációs filmekben is sokszor kihasználták. A Dr. Seuss mesekönyvéből adaptált Horton-ban a komikusok krémje, Jim Carrey, Steve Carell és Seth Rogen társaságában játszott egy opportunista tanácsost, és vendégszerepelt több animációs sorozatban (Robot Chicken, Amerikai fater).
A legtöbben a Kung Fu Pandá-ból emlékezhetnek rá, ahol sikeresebb hasonmása, Jack Black kölcsönözte a hangját a főszereplőnek. Foglernek csak egy mellékalak jutott, Shifu ügyetlen, idegeskedő küldönce, a libaforma Zeng, akinek az az egyetlen érdemleges cselekedete, hogy véletlenül kiszabadítja tömlöcéből a mese főgonoszát.
Jacob Kowalski azért olyan meglepő karakter, mert nem csak egyszerű humorforrás, ő járja be a legnagyobb érzelmi utazást, és Fogler a drámai tehetségéből is adhat némi ízelítőt. Azelőtt erre nem sok esélye nyílt. A 2013-as Az Európa-rejtély című kis költségvetésű, találtfilmes sci-fi horrorban elcsípett ugyan egy apró mellékszerepet, de kívül esett azon a hatfős asztronautacsapaton, akik körül a cselekmény bonyolódik.
Komplex szerepet köszönhet ellenben Bryan Fullernek, aki gótikus pszichológiai horrorként álmodta újra az Anthony Hopkinsszal elhíresült Hannibal Lecter-történeteket Thomas Harris regényeinek sorozatadaptációjában, a Hannibal-ban. Fogler az emberevő pszichiáter (ezúttal: Mads Mikkelsen) egyik páciensét alakította három epizód erejéig a sorozat első évadjában, egy neurotikus, szánalmat keltő pancsert, aki ragaszkodó pincsikutyaként kereste Hannibal barátságát, hogy aztán a vacsoraasztalán végezze.
Kérdés persze, mihez kezd majd a Legendás állatok-kal szerzett hírnevével. Jacob szerepét mintha ráírták volna, egyszerre szemlélteti a színész erősségeit, ugyanakkor még nem lépteti ki a skatulyából, csak kicsit tágasabbra veszi azt.
„A főiskolán jöttem rá, hogy a szomorú bohócok szerepében érzem magam a legjobban – mesélte Fogler egy interjúban. – A kedvenc húszas évekbeli színészeim, Chaplin és Buster Keaton előtt tisztelegtem a figurával. Eddie-vel olyanok vagyunk, mint Laurel és Hardy, vagy Abbott és Costello.”
A szerep olyannyira közel állt hozzá, hogy a saját családfáján belül is felfedezett egyes párhuzamokat. Jacob első világháborús veterán, aki hazatérése óta konzervgyárban robotol, és nagy álma, hogy nyisson egy sütödét; Fogler egyik dédapja történetesen egy pékségben dolgozott New Yorkban. „Amikor elolvastam a forgatókönyvet, egyből értettem, ki ez a pasas. Családtagnak éreztem, megszerettem.”
Amellett, hogy mozis karrierjét építgeti, Fogler színdarabokat rendez, képregényeket ír. A Legendás állatok-beli partnere, Alison Sudol pedig jelen pillanatban egy fokkal ismertebb zenészként, mint színésznőként.
A harmincegy éves Sudol 2007 óta tevékenykedik zenei pályán, fellépett a The Stooges és Rufus Wainwright előzenekaraként. Énekes-dalszerző, három lemezt adott ki A Fine Frenzy alteregó alatt, a nevet a Szentivánéji álom egyik sorából kölcsönözte.
Korai lemezein még a Coldplay-féle zongoraalapú dallamvilág dominál, legutóbbi, 2012-es albumán inkább már elektronikus hangszerelésű popzene szerepel. Kellemes, andalító zenét játszik, ami nem zavar, ha szól a háttérben, de nem is kell nagyon odafigyelni rá, nem csoda, hogy sok sorozatban (Tuti gimi, House, Így jártam anyátokkal) felhasználták a számait betétdalnak.
Sudol színészi karrierje tulajdonképpen második próbálkozásra indult csak be. Szülei mindketten színészkedtek, nagyapja reklámokat rendezett, és a kis Sudol először háromévesen szerepelt egy tacogyorsétterem reklámjában. „Nem tudtam megjegyezni a szövegemet, úgyhogy szétröhögcséltem az egész felvételt, amit végül benne hagytak a reklámban” – emlékszik vissza Sudol.
A meghallgatások azonban annyira kikészítették, hogy egy New York-i helyszínelők-beli vendégszerepet leszámítva egészen 2014-ig pihentette a színészkedést. Akkorra lett ugyanis elege a turnézás okozta fáradalmakból, és beiratkozott egy színjátszótanfolyamra. Visszatérésével egyből belenyúlt a tutiba: szerepet kapott az Amazon többszörös díjnyertes, formabontó sorozatában, a Transparent-ben, amely egy transznemű családapa történetével irányítja rá a figyelmet egy marginalizált társadalmi csoport mindennapi problémáira.
Sudol azért nem merészkedett túl messze a komfortzónájától, hamvas, platinaszőke énekesnőt játszik az első évad három epizódjában, és összejön a nála jóval idősebb, rendkívül zűrös lelkivilágú producerével, Josh-sal (Jay Duplass), aki egyben a transznemű főszereplő egyik gyermeke. A második sorozatszerepe ellenben mellényúlásnak bizonyult, Az ősi prófécia című misztikus-összeesküvős, bibliai és régészeti rejtélyekből összegyúrt akcióthrillert tíz rész után elkaszálták.
A Legendás állatok és megfigyelésük megfilmesítését eleinte akkora titkolózás övezte, hogy Sudol nem is sejtette, milyen film meghallgatására hívták be. „Fiona [a casting director] mondta, hogy a szerep, akit játszanék, egy iszonyú kedves, empatikus lélek – idézi fel Sudol. – Queenie valódi szépség, aminek egyáltalán nincs tudatában, nőies jelenség, roppant figyelmes. Úgy mesélt róla, hogy azonnal beleszerettem a szereplőbe. Majd ezek után közölte, hogy ja, amúgy boszorkány. Köpni-nyelni nem tudtam.”
Sudol nagy Potter-rajongó, az összes könyvet olvasta, még a koncertturnékon is J. K. Rowling történeteit bújta, így legvadabb álmai váltak valóra, amikor megkapta a szerepet. Ha megnézzük a film sajtókörútján készült interjúkat, amelyeken általában Dan Foglerrel együtt ültetik le az újságírók elé, csillogó szemmel válaszolnak az ötezredik sablonkérdésre is. A történeten belüli összhangjuk a való életre is kiterjed, érdemes megnézni, ahogy egymás suta poénjain nevetnek.
Sudolnak egyelőre üres a táncrendje – természetesen a Legendás állatok folytatásait leszámítva. Addig sem unatkozik, elmondása szerint a húszas éveket újraálmodó díszletek, jelmezek friss inspirációt nyújtottak a zenéjéhez, javában dolgozik új albumán, amit immár saját neve alatt fog megjelentetni, valamint egy mesekönyvet is elkezdett írni.
Foglernek jelenleg három vígjátéka vár bemutatásra, ám mivel ezek még a nagy áttörés előtt készültek, a jövő zenéje, hogy két kézzel kapkodnak-e majd utána a filmesek.