Bill Murray elsírta magát egykori sikerén
![Bill Murray](https://cdn.origo.hu/2023/12/PxauhWaE3iMzWfnEtBZLOQSC3E3ewpv2M6ANOzvGDbo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzJjMWIzZGVhMGUzMDQyYTlhZWRmMTVjYzQ4YmIwZjZh.webp)
A jövőre huszonöt éves Idétlen időkig Bill Murray egyik legnépszerűbb filmje, a színészt alighanem legalább annyiszor megállítják az utcán a rajongók e miatt a vígjáték miatt, mint az idegesítő Ned Ryerson a mormotanapról tudósító, időhurokba kerülő Philt. A filmből nemrég Broadway-musical készült, és az áprilisban debütált darab közönségében tegnap maga Bill Murray is helyet foglalt.
A New York Times jelenlévő újságírója, aki az este folyamán valószínűleg többször bámult a színészre, mint a színpadra, részletesen beszámolt Murray viselkedéséről. A nagy mókamester hírében álló Murray a darab szünetében a közönséget szórakoztatta, kifelé menet poénból átmászott egy üres sorban üldögélő nőn, mentolos cukorkákat osztogatott, és rehabot tanácsolt egy mankóval közlekedő kislánynak.
Az előadást viszont átszellemülten nézte, bólogatott a zenére, Ned Ryerson első színre lépésénél a levegőbe öklözött, majd később többször is könnyekig hatódott. Az előadás után személyesen gratulált a társulatnak, és rögtönzött beszédet is tartott, melyben a Panama-csatorna építésével egyenértékűnek nevezte a musicalt. Az újságíró kérdéseire elmondta, teljesen letaglózta, amit látott, és azért sírta el magát, mert:
„A darab alapgondolata az újrakezdés. Hogy még egyszer nekifuthatunk. Amikor a társulat kórusban énekli, hogy holnap is új nap virrad, az egy gyönyörű gondolat. Ez az előadás más, mint a tipikus Broadway-musicalek.”
A musicalt először 2016-ban mutatták be Londonban, onnan költözött át New Yorkba, idén hét Tony-díjra jelölték. A lelkes kritikák mind kiemelik a Philt játszó Andy Karl sokoldalú alakítását, valamint, hogy olyan mellékszereplők is megható szólókat énekelnek, mint a Phil által cseles módon meghódított Nancy.
A darab sötétebb vizekre is mer evezni, mint a film, amiben Harold Ramis rendező a humort tartotta elsődlegesnek. (Össze is vesztek ezen Murray-vel, aki filozofikusabbra vette volna, évtizedekig nem álltak szóba utána.) A nagyszabású nyitószámot például mindig megismétli a társulat, valahányszor újrakezdődik a nap, amitől az eltúlzottan vidám előadásmód egyre hátborzongatóbbá, nyomasztóbbá válik. „És én még azt hittem, hogy Sartre Zárt tárgyalás-ában szenvednek a legjobban a szereplők” – írja a New York Times színikritikusa.
A musicalt ugyan csak azok láthatják, akik kiutaznak érte New Yorkba, de akit érdekel, az a zenei anyagot meghallgathatja az iTunes-on vagy a Spotifyon.