Aki kegyetlen bosszút állt, amiért megölték a feleségét és a fiát
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/unrkdqNV6qZG1DvMv5UBnnpBjfOrivsvd228WU8vtvE/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzU3NjgyNTFlMjU5MjQ5YTNiMjM0ODg1YTdhYTVlMWUy.webp)
Menjen nyugatnak a Sziklás-hegységig, ott pedig forduljon balra
– kapja az utasítást a mexikói–amerikai háborúból dezertáló Jeremiah Johnson (Robert Redford), mielőtt maga mögött hagyná a "művelt amerikai" civilizációt, hogy a zord hegyvidéken magányos prémvadászként boldogulva találja meg lelki békéjét.
Sydney Pollack 1972-es, a 19. század derekán játszódó alkotása azon kevés western közé tartozik, amely a maga – egyszerre lenyűgöző és kegyetlen – valóságában igyekezett ábrázolni az amerikai civilizáció legszélső határain túl elterülő "Nyugatot", amelyet a korabeli térképeken nemes egyszerűséggel csak "feltáratlan területként" jelöltek, és ahol az első pioníroknak egyaránt kellett megküzdeni a természet erőivel és az egymással is gyakran ellenséges indián törzsek haragjával.
A Vardis Fisher regényéből (Mountain Man), valamint Raymond W. Thorp és Robert Bunker ténykönyvéből (Crow Killer: The Saga of Liver-Eating Johnson) készült Jeremiah Johnson voltaképpen közös nevezőre hozza a vadnyugati ember mítoszát és valóságát – méghozzá úgy, hogy egy Buffalo Billhez hasonlóan a valóságban is élt, de mitikussá vált vadnyugati hős, a "Májevőként" is emlegetett Jeremiah Johnson alakját igyekszik minél inkább visszarántani a valóságba, de azt is érthetővé téve, miért vált a Sziklás-hegység legendás alakjává.
A valóságos, 1824 és 1900 között élt Jeremiah Johnson (eredetileg: John Jeremiah Garrison Johnston) személyéhez ugyanis számos mendemonda tapad, ebből a forgatókönyvet jegyző John Milius csupán annyit tartott meg, hogy miután Johnson családját (kényszerből feleségül vett laposfejű indián hitvesét, és ugyancsak kényszerből örökbefogadott néma fiát) lemészárolták a varjú indiánok, a prémvadász kegyetlen bosszút állt a törzs tagjain, majd egyenként, életre halálra megküzdve a legbátrabb harcosokkal, kivívta a törzs tiszteletét, végül kénytelenek voltak békét kötni vele.
De Pollack filmjében szó sincs arról, hogy Johnson, miután megskalpolta ellenfeleit (egyesek szerint 25 év alatt mintegy 300 varjú harcost ölt meg), megette a májukat, ahogy az a szintén a személyéhez kapcsolódó mitikus hőstett sem kerül említésre, hogy több mint 300 kilométert tett meg a legvadabb természeti viszonyok között, miután megszökött a feketelábúak fogságából.
A Jeremiah Johnson egy olyan kemény ember realista és szikár, de bibliai utalásoktól sem mentes balladisztikus portréja, aki helyt áll a természet és a többi hegyi ember keménységével szemben. Pollack számára Johnson története – és eleve a western műfaja – lehetőség a morális meditációra: a gyönyörűen fotografált (operatőr: Duke Callaghan) film első, szinte dokumentumszerű harmadában a civilizáció elől menekülő ember néz szembe a zord természettel, s tanul meg alkalmazkodni annak törvényeihez, míg a hátralévő (nagyobb) részben Pollack visszatér a western klasszikus konfliktusához, az egyén és a közösség összeütközéséhez.
Hamar kiderül ugyanis, hogy a főhőst nem a természet viszontagságai és a magány teszik elsősorban próbára, hanem a hegyvidéken élő vagy váratlanul megjelenő (igaz, kevés számú) többi ember: az indiánok, a többi prémvadász, telepesek és az amerikai lovasság.
Akármilyen messzire igyekszik is, Pollack filmjének hőse nem tudja teljesen és véglegesen kivonni magát az emberi közösségből – már a kezdetekkor: ahhoz, hogy tapasztalatot szerezzen, miként lehet túlélni a Sziklás-hegység természeti viszontagságait, szüksége van egy idősebb mentorra.
Később egy farmon, amit feldúltak a feketelábúak, gondjaira bíznak egy siket fiút, majd a laposfejűekkel való első találkozásának eredményeként ráerőszakolják a törzsfőnök lányát – a családi felelősség elől is menekülő Johnson tehát a vadonban férjként és apaként is helyt kell álljon, s mire megbarátkozik a helyzettel, bekövetkezik a tragédia: három szekér megmentéséhez kéri a lovasság a "remete" segítségét, út közben azonban áthaladnak a varjú törzs temetkezési helyén, amiért az indiánok bosszúból lemészárolják Johnson családját.
Szó sincs arról, hogy a Jeremiah Johnson afféle kiábrándult, szocio- és ökopesszimista "hippiwestern" lenne, amely a "vissza a természethez" jelszavát tűzné zászlajára, vagy hogy esetleg az indiánok által harcba hergelt, a varjú harcosokon diadalmaskodó főhős a "legyőzhetetlen pionírok" legendáját ismételve kívánná a nagy (de az 1970-es évekre már alaposan megtépázott) amerikai mítoszt újrateremteni.
A Jeremiah Johnson sokkal inkább tűnik olyan spirituális és moralizáló westernnek, amelyben a civilizáció elől menekülő főhős teljes és elválaszthatatlan részévé válik a természetnek, de képtelen elszakadni az emberi közösségtől – s miközben az anyatermészet megkérgesíti, ami a klasszikus férfierényeket illeti, simára is csiszolja, ám ezen erényeit leginkább csak a többi emberrel érintkezve tudja megmutatni.
Pollack filmjének legnagyobb erénye, hogy egy szűkszavú, enigmatikus, az örök időből kizökkent ember sorsán keresztül egyszerre képes ábrázolni a legszemélyesebb érzelmi és – tágabb perspektívákat nyitó – civilizációs konfliktusokat, a természet és benne az ember egyszerre szép és kegyetlen arcát, valamint bemutatni a "Nyugat" alkonyát.
De a színészbarát rendezés, Redford (és a többi mellékszereplő) mély átéléssel, kevés párbeszéddel előadott, önazonosnak tetsző játéka, a balladai kísérőzene és a lenyűgöző természeti képek mellett a Jeremiah Johnson nem a Vadnyugat nosztalgikus gyászbeszéde – sokkal inkább az emberi és az anyatermészet minden iparosítás ellenére is megbonthatatlan egységének, a fizikai és lelki túlélés, az ember önmagával és környezetével vívott harcának és megbékélésének örökérvényű példabeszéde.