Ükös ükünk, ősök őse,ázsiai puszták hőse,vágyat nevelt csodavadra,szarvast űzött napnyugatra. Űztön űzte kis sereggel,éjten éjjel, reges reggel,át az éren, át az áron,fegyveres népű határon. Csodaállat, csak elillant,lombokon át, ha megcsillant.Csak a nyomát hagyta mindenfüves földön, fájó szívben. Az az előd nem volt boldog.Nem boldogok az utódok.Az ős haza odaveszett,de a vágy nem emlékezet. Hejh magyarok, hajh szegények,hova űzni azt a gímet?Aki hajtja, belepusztulasszonyostul, csapatostul. Az is, aki látta, végre,hagyja immár békességbe.Tisza mellett, Duna mellett,az a szarvas itt legelget. Ázsiai nehéz szagaázott pusztán füstöl tovas aranyszőre, mikor illan,gyári füstön általcsillan. Kortyolgat az ég tavából,villó aggancsa világol -ága-boga tükörképecsillagvilág mindensége. 1933. július<< előző következő >>
Vágólapra másolva!
A legfrissebb hírekért kövess minket az Origo Google News oldalán is!