Lerombolta a VOLT Fesztivált a brit sztárbanda
![OLYMPUS DIGITAL CAMERA](https://cdn.origo.hu/2023/12/J2EFvI3RL0OKTACpAKC1tbLuP6QF9GbcmFtB6ixisQ8/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2VkNzY4N2Q0MmViNjQ5Yjk5ZGQ1N2VlYmE5MzU0MTE3.webp)
Úgy képzeltük el, hogy a járvány után mindegyik fesztiválon olyan tömeg lesz, mint az 1969-es Woodstockon és az emberek alig várják, hogy újra tömegrendezvényeken mulassanak. Nem így történt,
a VOLT szerdai napján a közösségi médiában megjelenő képek alapján alig lézengtek, a világon mindenhol stadionokat megtöltő amerikai rockzenekar, a The Killers igazi időutazáson érezhette magát, valószínűleg tizenöt éve nem játszottak olyan kevés rajongó előtt, mint Sopronban.
A csütörtöki nap azonban jobban megmozgatta a várost, nem véletlenül. A tervek szerint a kortárs rock két fiatal sztárja, a Bring Me The Horizon és Yungblud váltotta volna egymást a nagyszínpadon. Utóbbi azonban lebetegedett és egy nappal a fellépése előtt lemondta a koncertet, mindez azonban nem tántorította el a fesztiválozókat.
Bár a nagyszínpad első fellépője, Dzsúdló még szerény közönséget vonzott, a későbbiekben besűrűsödött a tömeg a két hazai banda, a Punnany Massif és a Follow The Flow fellépésén. A magunk részéről nincsen semmi problémánk sem a maszkulin és szókimondó rappel, sem a mélyebb gondolatokat megfogalmazó alternatív zenével, de a kettő ötvözéséből összeálló, Coelho-színtű bölcsességekkel operáló ,,bölcsész rappel" nem tudunk mit kezdeni. Mondjuk a Follow The Flow egy pillanatra így is levett a lábunkról egy aranyos gesztussal, amikor az elmaradt Yungblud koncert miatt azzal kárpótolták a rajongókat, hogy eljátszották az angol énekes Hope For The Underrated Youth című slágerét.
A hazai fesztiválszervezők egyébként általában félnek a rockzenétől, noha mint kiderült, teljesen indokolatlanul.
A Beko színpadon fellépő Down For Whatever nevű banda nem szerepel a tíz, de még a húsz legnépszerűbb magyar metalbanda között sem, ennek ellenére a harminc fokos hőségben, délután ötkor is egész szépen megtöltötték a küzdőteret. Többször láttuk már az együttest, az énekes lelkesedése és impulzivitása minden alkalommal imponáló, csak igazán fogós és átütő slágert nem sikerült még írniuk. Szintén ezen a színpadon lépett fel az új generáció Tankcsapdájaként is emlegetett Road, sok-sok rajongót vonzva.
A dalaik szintén nem mozgattak meg, de a körítésre nem lehet panasz, olyan pirotechnikai robbantásokkal operáltak, hogy majdnem kirepült a sör a kezünkből és pillanatokra azt hittük, az Al-Káida is csatlakozott a bulihoz.
A rockzene becsületét azonban a Bring Me The Horizon állította helyre igazán. A brit együttest sokan az Y-generáció Linkin Parkjaként tartják számon és abszolút méltán: a kétezres évek metalcore-hullámának egyértelműen a legnépszerűbb képviselői, jegyeladás és rajongóbázis tekintetében egyaránt. Már, ha lehet őket még egyáltalán metalcore-nak titulálni, a legújabb albumokon már sokkal inkább a nu-metal és a pop-rock hatások érvényesülnek. Pedig nem így indultak: pályájuk elején azzal keltettek feltűnést – és kíméletlen ellenszenvet az ortodox metalközösségben –, hogy a kifejezetten feminin külsejű énekesük vad és kompromisszummentes deathcore-t üvöltött. Mára megszelídültek, ezt a kezdeti korszakukat egy szám erejéig idézték csak meg (a Suicide Season című lemezükön szereplő Diamond Aren't Forever harapott is), azt leszámítva az elmúlt nyolc év terméséből válogattak.
Az olyan monumentális dalokhoz, mint a Throne vagy a Drown hasonlóképpen monumentális előadás is társult: a lépcsőzetesen felépített, kivetítőkkel teli színpad olyan látványos volt, hogy még ha nem is igaz, ott és akkor egy pillanatra mindenki elhitte: a világ legnagyobb rockzenekarát látja.
Oli Sykest énekest gyakran bírálják azzal, hogy kisebb-nagyobb mértékben playbackkel is rásegít a hangjára. Nem tudunk igazságot tenni, valóban hallottuk néha úgy is a hangját, hogy nem mozgott a szája, de az biztos, hogy a koncert a nyolcvan százalékát végigénekelte, ráadásul sokkal erőteljesebben és tisztábban, mint ahogyan megszokhattuk tőle. Szóval,
amikor Kiss-ből Gene Simmons és mások a rockzene halála miatt aggódnak, akkor az olyan fiatal bandák, mint a Bring Me The Horizon látványosan beintenek, hogy a műfaj igenis él és köszöni, jól van..
A brit együttes után még visszasétáltunk a Beko színpadra, ahol Scarlxrd koncertezett. És kicsit megértettük, mit érezhetett a szüleink generációja, amikor Marilyn Mansonnal vagy a Slipknottal sokkoltuk őket, az angol előadó éppen olyan fura és nehezen befogadható egy bizonyos kor felett, mint az előbb említett zenekarok a néhány generációval idősebbek számára. A dalaiban a rap, a heavy metal, a drum and bass és még ki tudja hány stílus találkozik, a szabálytalan dallamvezetés és a műfaji eklektika totál kaotikus hangzást alkot. De valószínűleg pont ezzel a rezignált káosszal nyeri el a hasonló érzésekkel terhelt fiatalok millióit szerte a világban.
A rendezvény egyébként igencsak átalakult idén, a három fontosabb színpad szinte egymás mellé került és nagyjából minden fontosabb helyszín egy két-három futballpályányi területen található. És hanem akarunk dodzsemezni vagy egy daruval felvontatni magunkat, hogy a magasból fejjel lefelé lógva szemrevételezzük a fesztivált két infarktus között, akkor délutáni koncertek előtt lényegében nincsen semmi érdekes program. Az árak nem kimagaslóak, 950 forintot egy átlagos pesti szórakozóhelyen is elkérnek egy sörért, az ételek kapcsán azonban már vastagabban fogott a tinta: egy gyros pita 2500, egy komolyabb hamburger pedig 4000 forint. Ha valaki azonban spórolni szeretne, az a kitelepített Aldiban megteheti, ahol az italokat leszámítva ugyanazok az árak, mint egy átlagos üzletükben.
A mai nap fő szenzációja a kanadai punk-rock banda, a Sum 41 lesz, mellette elsősorban olyan magyar előadók közül válogathatunk, mint a Halott pénz, az Irie Maffia vagy a Ganxsta Zolee és a Kartel és mivel péntek van, valószínűleg a tegnapi napnál is többen vándorolnak fel a Lővér kempingbe.