Ifjú barbárok: Döbbenten nézzük a csodát
![Nemzeti Színház/Ifjú barbárok](https://cdn.origo.hu/2023/12/Juk5yM3OCPXbOiapV9smOS00kYnxOKxFDqeTulFukHs/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzFkMTdlNGZiMjk4MTQyMGY5Mjc2Y2Q5NTllNTM3MjQw.webp)
Aztán az is lehetséges, hogy egy történetet, amely Nagyszentmiklóstól a legtávolabbi létező galaxisig, időben pedig Bartók hároméves korától mondjuk máig játszódik, egy szobányi méretű színpadon adjanak elő. Pontosabban, egy szoba sarkában. Nincs is nagyon más a színen, mint két duplaszárnyú, fehér ajtó a fehér falakon, amelyeken át időnként be- (vagy ki-) látni két másik szobába. Máskor viszont bezárják, sőt beszögezik, kinyitni tilos, ez a hely a Kékszakállú vára is. De aztán csak kinyílnak, és ki-be rohangál rajtuk két világháború, a népzenegyűjtő körutak, és az emigráció minden szereplője, nem beszélve arról a tárgyalásról, amelyet sosem tartottak meg, a két zsenit mégis elítélték.
Mert ha lehetséges, hogy a politika hazaárulónak, csalónak, a pályatársaik meg a sajtó pedig barbároknak nevezték Bartókot és Kodályt, amiért újrafelfedezték és a kor számára feldolgozták, a legmagasabb művészet szintjére emelték a magyar népzenét – „adjunk rá ruhát, ha már behoztuk a mezőről a városba" –, akkor az is lehetséges, hogy mindez megismétlődik (a szereplők körbeértek a díszletben). Ma már nemhogy nem-felfedezni, de elfelejteni akarják ezt a kincset, és aminek a szimbóluma: a nemzeti kultúrát, hagyományt és önazonosságot. Mindazt, amit Bartók és Kodály is fontosnak tartott, amiért vállalkoztak a népdalgyűjtés végtelenül nehéz feladatára, a fáradságos és sokszor meddő utazásokra, mert hittek benne, hogy végül sikerül megtalálniuk az autentikus, ősi magyar zenét, aminek a századfordulón már híre sem volt, ezért hitték a cigányzenét vagy a népies műdalokat népzenének.
Az előadásbeli tárgyaláson Bartók nemcsak saját korának ostoba és előítéletes politikusaihoz és közvéleményéhez szól, hanem a jövendőbeli cancel culture előfutáraihoz is. Így kapcsolódik össze – mondjuk úgy – múlt és jelen. Bartók és Kodály megmentette a népzenét és a népi kultúra jelentős részét a teljes feledéstől, most viszont a nemzeti identitást mint valami túlhaladott, veszélyes dolgot kiátkozó liberális mainstream fenyegeti újra nemcsak a magyar, de mindenféle nemzeti kultúrát. A mostanában sokat emlegetett idézet, a „végképp eltörölni" nem véletlenül az Internacionálé része: az inter-nacionalista, nemzetek közti és fölötti, vagyis semmiképpen nem-nemzeti gondolkodás meg akarja haladni a nemzetit. Módszere, a múlt meghamisítása és a saját értékrendbe nem illő kulturális „termékek" – alkotások – be- és kitiltása, amelynek népmesétől Shakespeare-ig bármi és bárki áldozatul eshet és esik is, egyre nagyobb számban.
Pedig csak aki nemzetben gondolkozik, és értéknek tartja a saját nemzeti hovatartozását, fogja tisztelni a másik nemzet kultúráját is. Bartók, akit saját bevallása szerint a „személyes és nemzeti önazonosság új tartalmainak keresése" indított el megkeresni a magyar népzenét, Kodállyal együtt gyűjtött mindenféle más zenét is a szomszéd népektől az arabon át az afrikai törzsekig. Vagyis tulajdonképpen megteremtették az összehasonlító népzenekutatást, arra az egyszerű felismerésre alapozva, hogy a saját karaktert a többihez képest lehet azonosítani. És Bartók szerint még az is lehetséges, hogy a zene megteremti a „népek testvérré válását". Szó sincs tehát nemzeti elfogultságról vagy bezárkózásról, sőt.
Ennek megfelelően szól az előadás során rengeteg stílusból és korból származó zene, Strausstól R'nB'-ig tényleg minden, felvételről is, de szerencsére a Tokos együttes előadásában jórészt mégis élőben. Az igazi, össztáncházi élményre azonban jócskán várni kell, ez is mutatja, mennyire nehéz volt – és döcögősen indult – a népdalgyűjtés. Mert például gyűjtők, B., K. és az „alanyok" alig-alig értették egymást. Az előadás végig a drámai és a humoros, néha már groteszk szituációk között egyensúlyoz, ilyenek például a gyűjtést felelevenítő jelenetek, amelyek közt van, amelyik szívbe markoló, és van, amelyiken könnyesre röhögte magát a közönség, például amikor Kodály egy szót nem ért a parasztasszony válaszaiból. Ennél a jelenetnél – meg még néhány másiknál – nem is készült fordítás (a nemzetközi fesztiválon angolul olvashatók a szövegek a kivetítőkön), csak annyit írtak ki, hogy improvizáció. Vagyis, nincs két egyforma előadás.
Lehetséges, hogy Bartók, aki olyan érzékeny volt, hogy képtelen a nácik által uralt Európában maradni, emiatt az érzékenység miatt nem tudott viszont másutt élni. Halála egészen egyszerűen „történik" meg a színpadon: a Hang bejelenti, hogy B. meghal, és ezek után a színésznő bemászik egy kartondobozba. De aztán kibújik, hiszen menni kell meghajolni. Na, nem az előadás, hanem a koncert végén. A halál még nem a vége.
A vége amúgy ugyanaz, mint az eleje, reszelős hang „regöl", miközben B. és K., a két barbár beszögezik az ajtót vagy koporsót. De a másikon bejön a táncoslány, aki a kezét kölcsönözte Bartóknak, és kivezeti a halott zeneszerzőt. Nem tudjuk ki ő, talán a szerelem, talán a halál, én azt gondoltam, a zene, mert B. megörült a láttán. Amikor kimennek, csend lesz, de ez nem baj. Ugyanis akiről a regölés szól, túlélheti a saját halálát is. Lehetséges.