A világ egyik legveszélyesebb helye jelenleg Afganisztán, ahol egyre durvul a 2001. szeptember 11. után indított háború. Az utóbbi években a tálib lázadók megtáltosodtak, így a NATO-csapatoknak - élükön az amerikaiakkal - minden erejüket össze kell szedniük, ha fel akarják morzsolni őket.
Dzsalrez-völgy, Vardak, július 21.
A legnehezebb és legfrusztrálóbb része az afganisztáni háborúnak nem is annyira a harc. Vardak tartományban, amely a 2009-es offenzíva egyik fő célpontja, a NATO nem szenvedett komoly veszteségeket.
A legnehezebb meggyőzni a helyieket - köztük is a pastukat, a tálibok fő hátországának számító afgán népcsoportot -, hogy az amerikaiak segíteni akarnak, és meg tudják védeni a táliboktól azt, aki elfogadja a segítséget.
Általában a következő történik. Megérkezik egy szakasz amerikai katona egy faluba és megkérdezik, hogy a helyieknek szükségük van-e valamire: rendőrökre, munkára, gyógyszerekre vagy akár csak egy kis gyaloghídra a közeli patakon keresztül.
Ez a NATO Afganisztán-stratégiájának központi eleme. Megnyerni az afgánok hűségét a koalíció és a (Nyugat-barát) afgán kormány számára és elfordítani őket az ellenállóktól. Jobb közszolgáltatásokkal és jobb közbiztonsággal.
Sok afgán akarná is a segítséget. Szinte semmijük nincs, és a többség kapva kapna az alkalmon. Szajed Sanknelben, ami egy alig pár házból álló kis falu egy csodálatos kert közepén, az amerikaiak és a helyiek meg is állapodtak egy híd építésében. A katonák már hozták volna a pénz első felét, 2500 dollárt.
De a falu vezetői váratlanul elkezdtek panaszkodni, hogy ha a tálibok ezt megtudják, akkor rálőnek a munkásokra, aztán az amerikaiak visszalőnek, ők meg kapkodhatják a fejüket. Meg hogy talán jobb volna, ha az amerikaiak nem jönnének többet ide, mert csak bajt hoznak rájuk.
Végül kiderült, hogy a tálibok előző éjszaka megjelentek a faluban és kiáltványokat szögeztek a házakra. "Ne beszéljetek az amerikaiakkal" - állt rajtuk.
Igy hát Szajed Sanknel már nem volt annyira biztos abban, hogy kell-e neki az a gyaloghíd.
Végül abban maradtak, hogy találkoznak újra pár nap múlva, a járási iskolában, és akkor az amerikaiaknak nem kell újra feltűnniük a faluban. A találkozóból egyelőre semmi nem lett, mert azóta négyszer is megtámadták a katonákat, és egyszerűen nem értek rá a híddal foglalkozni.
Ez egy tipikus sztori. Akár segítséget ajánlanak, akár a polgárőrségbe akarnak jelentkezőket, akár csak beugranak megkérdezni, hogysmint, az amerikaiak barátságos, de rendkívül óvatos afgánokkal találják magukat szemben.
A táliboknak kevés őszinte támogatójuk van a legkonzervatívabb pastu vidékeken kívül. Mégsem tudni pontosan, hogy a helyiek egyszerűen csak félnek - a táliboktól, akik soha nem abban a faluban vannak, mindig valahonnan máshonnan jönnek, a hegyekből, a messzi járásokból, a Pakisztánból -, vagy éppen bizalmatlanok, esetleg teljesen ellenségesek.
Az amerikaiak gyanítják, hogy az ellenállók gyakran ott vannak köztük, hallgatják minden szavukat, elijesztve őket az együttműködéstől, vagy éppen bírva szimpátiájukat. A különböző afgán népcsoportok, törzsek, klánok, családok és ilyen-olyan politikai és fegyveres szervezetek közti szálakat és viszonyokat szinte képtelenség átlátni és megérteni. De ahogy egy afgán rendőr fogalmazott, "a tálibok nem a Holdról jönnek. Itt élnek közöttünk".
Vardak tartományban mindössze három pici beruházást plusz a polgárőrséget sikerült beindítani, amióta az amerikai erők nagy létszámban megjelentek 2009 elején.
Matthew Burnette százados, a környék amerikai parancsnoka azzal vigasztalja magát Szajed Sanknel után, hogy most már legalább tudja, a tálibok utálják, ha az amerikaiak megpróbálják hasznossá tenni magukat.
"Úgyhogy ezentúl megkettőzzük az erőfeszítéseinket. Annyi ilyen projektet fogunk csinálni, hogy a tálibok nem tudnak majd elég csávót kiküldeni, hogy mindenkire ráijesszenek."
Olvassa el a korábbi naplóbejegyzéseket is.