Fantasztikus rendezés, kilenc napnyi csoda, százmilliók beszéltek a magyarországi atlétikai vb-ről
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/YRjquqv573E_umo0vq-OrbIrkNp2APa-LzLjZxqDlGA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzZjYjdjZmEzZWE1YjRhNjQ5ZGEzMjRkM2RiMmJiMTRk.webp)
Amikor az első nap reggelén óriási zivatar tört rá a fővárosra, a szervezők pillanatok alatt tudtak intézkedni, volt B és C-tervük is. Amikor a világbajnokság egyetlen olyan problémája megesett, amire tényleg senki sem számíthatott, a két, a versenyzőket szállító golfkocsi összeütközött, akkor sem tört ki a pánik. Mindenki tudta a dolgát, így működik egy tökéletesen összerakott és profi módon irányított gépezet.
Ezt a gépezetet vezette az a Németh Balázs, aki a szervező bizottság vezérigazgatójaként menet közben kapcsolódott be a munkába. Németh és több száz munkatársa tényleg kitett magáért. Ennél jobban ugyanis aligha lehetett volna megrendezni ezt a világbajnokságot.
Kilenc estén át telt meg a Duna-partra megálmodott, majd megépített Nemzeti Atlétikai Központ, varázslatos hangulatot teremtve azoknak, akikről ez a vb szólt.
Nem véletlen, hogy a magyar és a külföldi versenyzők csodás jelzőkkel illették azt, amit átélhettek. De felidézhetjük azokat a délelőtti versenyeket is, amikor több ezren ordítottak, hogy a súlylökés olimpiai bronzérmese, Márton Anita jusson be a döntőbe, vagy szurkoltak a kalapácsvető Halász Bencének a selejtezőben. Akik látták a maratonfutást nem csak abban gyönyörködhettek, hogy mennyire csodás fővárosa van Magyarországnak, hanem abban is, hogy az út mentén hogy szurkoltak a magyarok a maratonistáknak.
Ne legyen tévedés: a világ atlétikája most tényleg nagyon sokat köszönhet Magyarországnak. A legutóbbi két atlétikai-világbajnokság (Dohában és az Oregon állambeli Eugene-ban) ugyanis nem arról szólt, hogy a sportok királynője megfelelő fogadtatásban részesült. A dohai vb-n egészen szürreális körülmények uralkodtak (mást ne mondjunk, a martonfutást éjfélkor kellett indítani), az amerikai atlétika bölcsőjének nevezett Eugene pedig fél házzal rendezte meg a vb-t.
A világszövetséget vezető Sebastian Coe is tudta, hogy ez így nem mehet tovább, de ő is csak abban bízhatott, hogy a magyarok megoldják a feladatot.
Megoldották! Sokadszor bizonyította be ez az ország, hogy a legnagyobb nemzetközi sporteseményeket is képes hibátlanul megrendezni.
A Budapestre érkezett nemzetközi sportdiplomata-had (élén Thomas Bach NOB-elnökkel) saját szemével győződhetett meg minderről.
Az sem véletlen, hogy Schmidt Ádám sportért felelős államtitkárnál egymásnak adták a kilincset a fontos sportdiplomaták. Kilenc napon keresztül Magyarország volt a sportvilág közepe, a tévék előtt százmilliók csodálhatták meg a világbajnokságot, a tökéletes rendezést.
A magyar sportolók egy egészen új jelenséggel is szembesülhettek a világbajnokságon. A hazai szurkolókat sokszor érte az a vád, hogy csak az eredmény, csak az érmek érdeklik őket. Azok a magyar atléták, akik az első húszba sem kerültek be, most olyan tapsot, olyan ovációt kaptak, mint soha az életükben. Nem véletlen, hogy a 63 fős magyar kontingens jó néhány tagja élete legjobb eredményét érte el. Ilyen körülmények között egyszerűen nem lehetett rosszul versenyezni.
A legnagyobb sikert a férfi kalapácsvetésben bronzérmet nyerő Halász Bence érte el, de Krizsán Xénia negyedik helye a nő hétpróbában is óriási eredmény volt. A magyar sportolók mellett a nemzetközi mezőny tagjait is imádta a sok tízezer szurkoló. E sorok szerzője is ott volt az egyik este a Nemzeti Atlétikai Központban. A hangulatra tényleg csak a fergeteges jelző volt illeszthető. A büfékben normalizált árak jót tettek mindenki lelkének, az önkéntesek profik, kedvesek és segítőkészek voltak.
Nyugodtan leírhatjuk, hogy a rendezés olimpiai szintű volt Magyarországon.
A világbajnokságon volt világcsúcs, megdőlt egy csomó magyar rekord (köztük a női 4x400 méteres váltó egy olyan rekordot adott át a múltnak, amelyet az 1980-as moszkvai olimpián állítottak fel a magyarok), midenki jól érezte magát.
Ez az esemény méltán viszi el Magyarország jó hírét a világba, egyszersmind azt is jelenti, hogy hazánk - a torna-világbajnokság kivételével - minden olyan eseményt megrendezett, amelyekről úgy beszélünk, hogy azok a világ legfontosabb, legnagyobb rendezvényei.
Erről az atléikai-világbajnokságról még hetekig, hónapokig fognak beszélni.
A magyar sport és a magyar atlétikai is óriásit nyert a tökéletes rendezéssel. A sportág egyértelműen növekedési pályára állt, s ez nagyon nem mindegy kevesebb mint egy évvel a 2024-es párizsi olimpia előtt. Ám azzal, hogy a visszabontott és 15 ezresre átalakított Nemzeti Atlétikai Központ itt marad a magyar atlétikának, felbecsülhetetlen ajándékot kap a sportág.
Mert végre lesz otthona, lesz egy olyan létesítmény, amelyet a profi atléták mellett az amatőrök, vagyis mindazok használhatnak, akik szeretnek futni, ugrani, dobni.
Arról nem is szólva, hogy Budapest egyik tájsebét sikerült eltüntetni azzal, hogy egy korábbi rozsdaövezetet átalakítva emelkedett ki a semmiből a világ legújabb és legszebb atlétikai létesítménye.
A vasárnap esti záróünnepségen Lord Sebastian Coe, a Nemzetközi Atlétikai Szövetség elnöke hálás szavakkal mondott köszönetet a magyaroknak. Volt miért. Két nem túl sikeres atlétikai-világbajnokság után Magyarország megmutatta, hogyan kell egy ilyen eseményt megrendezni. A versenyzők most elutaznak, a mérleg megvonása néhány hét múlva várható. A következő atlétikai-világbajnokságot 2025-ben Japánban, Tokióban rendezik meg.