Az olimpia egy labdára volt, de sokkal messzebb annál
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/sqFswYlfJXc-NTovEVx2E8M4XmZ5dkApWJUqieTdhKs/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2I0ODdkZGQwYzdkNjQxYjY5MTI3MzBjMTFkZDk2NzVj.webp)
Amikor 2009-ben a Rátgéber László által vezetett magyar női kosárlabda-válogatott három vereséggel, négy nap után köszönt el a lettországi Európa-bajnokságtól,
kevesen gondolták volna, hogy hat évet kell várni az újabb Eb-részvételre.
2015-ben azért voltunk ott az Európa-bajnokságon, mert Romániával együtt mi rendeztük. De vissza 2009-be.
Érdemes felidézni, kikből állt akkor a magyar válogatott. Fegyerneky Zsófia, Englert Orsolya, Németh Bernadett, Újhelyi Petra, Fűrész Diána, Horti Dóra, Horváth Zsuzsanna, Honti Kata, Vida Anna, Vajda Anna, Kirivacsevics Tijana, Bujdosó Nóra. Ebben a csapatban
négy olyan játékos – akkori kiválóság – szerepelt, amelyből a 2019-es együttesben mindössze egy akadt,
ő sem magyar, Yvonne Turner Amerikából. Nem volt más. Studer Ágnes hamarosan klasszis lehet, talán még Határ Bernadett is azzá válhat, csatlakozhat majd még más olyan játékos is, aki tényleg sztár lehet, ha lesz elég kitartása hozzá. De a 2019-es magyar női kosárlabda-válogatott nem sztárjátékosokból álló gyülekezet volt.
2009-ben a négy magasan rangsorolt játékossal (Fegyverneky, Honti, Vajda, Bujdosó) felálló magyar válogatott nyom nélkül tűnt el Lettországból. Tíz évvel később az egy klasszissal felálló magyar válogatott Európa legjobb nyolc csapata közé jutott.
Siker ez? Az, mert 2015-ben a 14., 2017-ben a 12. volt az együttes az Eb-n, most tehát előrelépett. Sírunk emiatt? Igen, mert Szlovénia és Olaszország legyőzése után sokan – köztük e sorok írója is – azt hittük, hogy el lehet érni az olimpiai kvalifikációt.
Elhittük, mert papíron a legkönnyebb ellenfelet, Nagy-Britanniát kaptuk, elhittük, mert láttuk a szlovénok és az olaszok elleni csupa szív játékot, elhittük, mert éreztük, hogy csapat született, mert láttuk az edzői stábot, ahogy dolgozik azzal a csapattal, amely tele volt tehetséges fiatalokkal, meg olyanokkal, akik az év közben odahaza nem sokszor kerültek olyan helyzetbe, mint Határ Bernadett, aki egyedül dönthetett volna Nagy-Britannia ellen.
Elrontotta, mert életében most került harmadszor ebbe a szituációba. Az elsőt – 2018 februárjában megoldotta Miskolcon a litvánok elleni Eb-selejtezőn.
Övé volt az utolsó magyar kosár, ha az nincs, ezek a sorok sem születnek meg,
mert az Eb-t Magyarország nélkül rendezik. A másodikat – a törökök elleni utolsó büntetőt, amellyel egy tét nélküli meccsen a hosszabbítást harcolta volna ki a csapat – mellédobta. A harmadikat meg már leírtuk. Ha majd Határ Bernadett túl lesz 50 olyan meccsen, amit kiélezett szituációban ő dönt el, akkor biztosabban számíthatunk arra, hogy az 51. meccset is be tudja fejezni.
Szögezzük le, hogy
ennek a magyar női válogatottnak egyfajta varázslat lett volna az olimpiai selejtező elérése.
Akkor is, ha a legjobb hatba bejutott országok közül sem Nagy-Britanniának, sem Svédországnak, sem Szerbiának, sem Belgiumnak nincs komoly, számottevő nemzeti bajnoksága. E négy országból háromnak csapata sem indul az Euroligában – csak Belgium képviselteti magát a Castors Braine együttesével a legrangosabb kontinentális sorozatban. Mégis, ezeknek az országoknak vannak olyan klasszisai, akik egyedül képesek megfordítani egy meccset, mert egyedül vágtak neki annak az útnak, amelyen a klasszissá válás folyamata lejátszódik.
A magyar válogatottnak ebben van (még) deficitje, de a következő kettő-négy évben ez simán behozható. Akkor, ha ezek a fiatalok vezéregyéniségek tudnak lenni a klubjukban, akkor, ha minél több nemzetközi meccset tudnak játszani.
Nem véletlen, hogy a Sopron – hazánk élcsapata – visszalép arra az útra, amelyen több magyar játékosa lesz, mint légiósa.
Lehet, hogy mindez az eredmények átmeneti visszaesésével jár majd, de az biztos, hogy a nemzeti csapat csak profitálhat abból, ha Határ, Dubei, vagy az Eb-re most el nem hozott Czukor Dalma és Weninger Virág nem csak epizodista lesz saját csapatában. De ugyanezt az utat kell kövesse a DVTK, a Szekszárd és a Győr is. Van, ahol már belátták, hogy nincs más megoldás, van, ahol még nem léptek rá erre az útra. Közben pedig a sportág – nagyon csúnya szóval élve – kitermeli azokat a fiatalokat, akik kettő-négy év múlva újra megpróbálhatják azt, ami most nem sikerült. A még mindig csak 17 éves NB I-es pontkirálynő,
Dombai Réka ezért ment a Vasasból Győrbe.
De ehhez nem elég Dombai, nem elég a Sopron, nem elég a szekszárdi Studer. Ehhez az egész sportág összefogása kell, nem történhet meg, hogy magát tehetségesnek tartó, vagy a szaksajtó által tehetségesnek kikiáltott emberek ilyen vagy olyan oknál fogva nem állnak be a sorba.
Évekkel korábban minden egyes válogatott összetartás előtt az volt a kérdés, hogy ki hajlandó beszállni a munkába,
kinek fontosabb a nemzeti csapat a már befizetett nyaralásnál.
2019-re ezek az idők elmúltak, a szerbiai Európa-bajnokságra csak olyan játékos jött, aki itt akart lenni, mert magyar válogatott akart lenni. Ezek a lányok tágra nyílt szemekkel beszéltek egymás között arról, milyen lehet egy olimpiára menni – a 2020-ast újra csak tévén keresztül nézik. Miként az oroszok, a törökök, az olaszok vagy a fehéroroszok is. Gondolta ezt volna valaki két hete? Aligha.
Ezért – de csak ezért – fáj az az egy labda, az a kimaradt ziccer Nagy-Britannia ellen.
Az 1964-es tokiói olimpián ott volt a magyar férfi kosárlabda-válogatott,
amely Kanadát és Mexikót is le tudta győzni. Ezért lett volna különleges alkalom, ha 2020-ban a magyar női válogatott eljut a japán fővárosba.
Oda, ahová a magyar női 3x3-as kosárválogatott még eljuthat. De ez már egy másik történet.