Lothar Matthäus: a legenda, aki pályamunkás sem lehet Münchenben
![Matthaus, Brehme taste traditional Chinese mooncake at FC Bayern Munich Shanghai Office China Chinese Shanghai Bayern office Andreas Brehme Matthaus Lothar Herbert football Bayern Munchen Bayern München Bayern Muenchen](https://cdn.origo.hu/2023/12/6Xx__-oLdIqEa40GSrJEWSFkDPJ_1tyX7wW-BfEv7tU/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2IwNDM5ZjMxZjMwYTQ1MjZhODAyMTkxMjg2ODk3MmMw.webp)
Minden igazi focirajongónak van egy emlékképe Lothar Matthäusról. Van, aki arra emlékszik, amikor átvette 1990-ben Rómában a Világkupát. Van, aki arra, amikor az 1999-es barcelonai BL-döntőben az utolsó percekben a kispadról a közönséget vezényelte. (Aztán jött a Manchester United, és percekkel később a legenda a fűben ülve zokogott.)
Van, aki arra, amikor a magyar válogatott kispadja előtt éneklésre emlékeztető szájmozgást végzett nemzeti imádságunk alatt.
Mert ő azt is el akarta hitetni, hogy hozzánk tartozik. Miközben az MLSZ-től kapott megbízását sokak szerint semmi másnak nem tekintette, csak üzletnek.
A felsoroltak közül én az összesre emlékszem. Meg arra is, amit nem mutattak a világnak a kamerák. Televíziós stábbal látogattuk meg első Rapid-edzéseinek egyikén.
Lothar Matthäus ugyanis Bécsben kezdte edzői pályafutását.
Az interjút természeten előre megbeszéltük a bécsi csapat sajtófőnökével. Peter Klinglmüller készséges volt, elmondta, hogy forgathatunk az edzésen, majd Matthäus rendelkezésünkre áll a tréning után a pálya szélén. Az edzés nekünk izgalmas volt. A bécsi focistáknak kevésbé. A kétkapus játék viszont tanulságos. A világsztár a tartalékcsapat középhátvédjeként oktatta kezdőjátékosait. Közben Herr Klinglmüller elmesélte, hogy milyen kellemes ember az új edzőjük. A játékosok is óriási megtiszteltetésnek veszik, hogy vele dolgozhatnak. A bemutatásnál kicsit túl is lihegték a dolgot, de a lelkes „Lotharozásnak" Matthäus hamar véget vetett.
Közölte, hogy ő Bécsbe edzőnek, pontosabban főnöknek érkezett, nem pedig havernak.
Ennek megfelelően azt szeretné kérni, hogy ettől a pillanattól kezdve mindenki tartsa meg a három lépés távolságot.
2001 októberében történt mindez. Matthäus 40 éves volt.
Az edzés és a hivatalos interjú elkészítése után, a kamera kikapcsolását követően természetesen szóba került a Bayern, meg a lehetséges németországi munkavállalás is. Amit ő folyamatosan „lebegtetett" pályafutása utolsó szakaszában. Német szövetségi kapitányként is el tudta volna képzelni magát. Az élet mégis Bécsbe vezényelte, hogy új szakmájában, edzőként bemutatkozzon.
Németország azonban nem kért belőle. Soha nem volt szövetségi kapitánya szülőhazájának. Gyaníthatóan most már nem is lesz.
Nem azért, mert idén már 57 éves. Ettől még nyugodtan lehetne.
Talán azért nem, mert csodálatos pályafutása során mindig tombolt körülötte a vihar. Az ezredfordulón a német labdarúgás történelme legnagyobb válságából próbált kilábalni. Ehhez nyugalom kellett. A nyugalom és Matthäus pedig sosem járt egymás kezét fogva.
Matthäusnak már a profi pályafutásának kezdete is hozott egy kis szélmozgást. Szülővárosát, Herzogenaurachot elhagyva azért költözött Nürnberg helyett Mönchengladbachba, mert az utóbbit a Puma támogatta. Rudolf Dassler cégéhez komolyabb szálak fűzték őt és családját, mint Adi Dassleréhez.
Ott aztán az első edzésen úgy megrúgta a klubikont, Rainer Bonhofot, hogy az majdnem kórházba került.
Viszont első hivatásos évében nemcsak a válogatottba került be, hanem az Eb-keretbe is. Így lett 19 évesen, 1980-ban Európa-bajnok. A 'gladbachi búcsú viszont olyanra sikeredett, mint egy élettől teljesen elrugaszkodott hollywoodi forgatókönyv. Sőt, talán még a legelszálltabb aggyal rendelkező írók sem tudtak volna kipasszírozni magukból ehhez hasonló történetet.1984, Berlin.
A német kupadöntőt a Mönchengladbach és a Bayern München vívta egymással.
A tét a kupagyőzelem és a következő évi Kupagyőztesek Európa Kupája-indulás volt. Matthäus arra a szezonra már aláírt a rekordbajnokhoz, Münchenbe. A berlini finálé a hosszabbítás után is döntetlenre állt, jöhettek a tizenegyesek.
Matthäus természetesen utolsónak vállalta. Ha belövi, a 'Gladbach megnyeri a kupát, de új csapatával, a Bayern Münchennel nem indulhat a Kupagyőztesek Európa Kupájában. Ha kihagyja, akkor meglesz a KEK-indulás a Bayernnel (és esetleges jó szereplés esetén jelentős prémium), de ugrik a kupagyőzelem a 'Gladbachhal, és az azzal járó komoly prémium is megy a levesbe.
Lothar Matthäus kihagyta a tizenegyest.
Majd az aláírt szerződésének megfelelően Münchenbe költözött. Ahol később kupagyőztes is lett. Meg sokszoros bajnok. UEFA-kupa-győztes, BEK-döntős, BL-döntős. Egy kis milánói kitérő során meg olasz bajnok. Elnyerte az Aranylabdát. Az 1990-es világbajnok német válogatott csapatkapitánya volt.
A római vb-döntőben a hajrában 0-0-nál nem vállalta a mindent eldöntő tizenegyest, pedig a szövetségi kapitány, Franz Beckenbauer őt jelölte erre a feladatra.
Később azt mondta: gond volt a cipőjével, nem akart kockáztatni. A csapat érdekében gálánsan lemondott a futballtörténelmi tizenegyes belövésének lehetőségéről? Csak 99 százalékig volt biztos a sikerben? Vagy a nagy Lothar egyszerűen betojt a felfoghatatlanul nagy felelősségtől? Soha nem válaszolt erre a kérdésre. A cipőjére kente a dolgot.
Az 1999-es, legendássá vált BL-döntőben 1-0-ás Bayern-vezetésnél cserét kért.
Fáradt voltam, magam kértem az edzőt, hogy cseréljen le"
– mondta sokkal később. Pályán maradt társai két perc alatt elbukták a már megnyertnek hitt trófeát. Így esett meg az, hogy csak a BEK/BL-győzelem hiányzik neki egy európai focista által elnyerhető jelentős címek közül. Mert 2001-ben, amikor a Bayern Ottmar Hitzfeld irányításával elhódította a Bajnokok Ligáját, ő már New Yorkban vezetett le. Azok után kulcsembere volt a német labdarúgás idén nyárig legnagyobb kudarcának, a 2000-es portugáliai Eb-égésnek (a németek három meccsen szerzett egy ponttal és egy góllal csoport utolsóként estek ki). Müncheni búcsúmeccse 2000. május 26-án pedig utólag kavart vihart.
Pénzügyi vita robbant ki közte és a Bayern között. Vihar a biliben. Hiszen nincs ebben a műfajban akkora összeg, amelynek átcsoportosítása akár Matthäusnak, akár a Bayernnek komoly anyagi válságot okozott volna. De Lothar beleállt ebbe a felesleges harcba. Ezt követően mondta Uli Hoeneß, a Bayern mindenható ura:
Amíg nekem és Rummeniggének szava lesz ennél a klubnál, addig Lothar ide sem pályamunkásnak, sem kertésznek sem jöhet."
Egyértelmű, hosszú távra utaló szavak voltak ezek. A Hoeneß-Rummenigge duó valószínűleg élete végéig irányítja a német gigaklubot. Az egész német labdarúgásra ható befolyásuk is óriási. 2000-ben a szövetségi kapitányi posztra szinte biztos befutónak tűnő Christoph Daumot a kinevezése előtti utolsó pillanatban buktatta meg Hoeneß, aki akkor mást szánt arra a posztra.
Nem Matthäust.
A búcsúmeccse körüli hisztivel hősünk nemcsak a Bayern edzői szerepéről mondhatott le örökre, de a német szövetségi kapitányi feladatok ellátásától is elesett. Jólfésült világbajnok társa, Rudi Völler lett a befutó, aki minden idők legrosszabb német válogatottjával világbajnoki döntőt játszott 2002-ben. Ma már soha senki nem mondhatja meg, mit ért volna el az a német válogatott, ha a kispadon Lothar Matthäus ül.
Utolsó Bundesliga-meccsén Lisztes Krisztián szomorította el
Ma már kevesen emlékeznek arra, hogy 2000. március 23-án a bolgár Kasszimir Balakov és Lisztes Krisztián góljával a VfB Stuttgart 2-0-ra legyőzte a Bajnokok Ligájában szereplő Bayern Münchent a német labdarúgó bajnokságban. Az első gól előtt (51. perc) az utolsó Bundesliga mérkőzését játszó Lothar Matthäus szabálytalankodott Lisztessel szemben. Balakov szabadrúgásgólja után a magyar középpályás a 69. percben állította be a végeredményt.Hősünk pillanatok alatt lett a német labdarúgás fekete báránya. Legalábbis azokon a pályákon, ahová nagyon vágyott. Nem tudni, hogy kisebb csapatok hívták-e hazájában, de kizárt, hogy a Rapidnál nagyobb német csapat invitálását visszautasította volna. Az edzői pályafutását így Bécsben kezdte, és azonnal osztrák bajnokot csinált a Rapid Wienből.
A következő évben meg szerb-montenegrói bajnokot a Partizan Belgrádból, amellyel bejutott a Bajnokok Ligája csoportkörébe is.
Remekül kezdte edzői pályafutását.
Lehet, hogy meg kellett volna maradnia a napi munkánál. Mert egy válogatott irányítása másfajta feladat. Ismerni kell az adott ország focistáit, edzőit, vezetőit, a körülményeket, a nyelvet. Minden olyat, ami egy külföldinek idegen – dolgozzon bárhol is a világon.
PR-szempontból tökéletes választás volt ő az MLSZ részéről, de szakmailag rizikós. Bár ugyanekkora rizikó lett volna bármelyik magyar edző kinevezése akkoriban.
Lothar Matthäus két évig irányította válogatottunkat. Az eddigi ötvenhat magyar szövetségi kapitányból csak tíz vezette nála több meccsen a nemzeti csapatot. Ez persze önmagában nem érdem, magyarázható azzal is, hogy napjainkban több a mérkőzés a korábbi időszakokkal összehasonlítva. A második világháború utáni 37 kapitány közül a hetedik legtöbb meccsel rendelkezik. Ez már sokkal beszédesebb adat.
Magyarországi munkálkodása alatt a válogatott 11 győzelmet aratott, 3 meccse döntetlenre végződött, és 14 összecsapás a mi vereségünkkel végződött.
Matthäus a meccseinek 39,3%-át nyerte meg.
Gyengébb mutatóval rendelkezik ezen a téren Mészöly Kálmán, Verebes József, Bicskei Bertalan, és Csank János is. Csupa magyar edzőlegenda.
Matthäus megígérte, hogy a magyar labdarúgó-válogatottat kijuttatja a 2006-os németországi világbajnokságra. Ennek selejtezői során a Horvátországot, Svédországot, Bulgáriát is magában foglaló csoportból nem jutott tovább nemzeti csapatunkkal. Nem volt akkor olyan edző a világon, aki azzal az állománnyal továbbjutott volna.
Matthäus oda-vissza verte Máltát és Izlandot (!), ez utóbbi alig több mint tíz év távlatából már nem kis bravúr.
A három nagy otthonában elszenvedett vereség papírforma volt, dicsérendő ugyanakkor, hogy Horvátország és Bulgária ellen itthon döntetlent ér el a válogatott. Ne feledjük, hogy Matthäus kétéves regnálása alatt olyan csapatok voltak hajlandóak velünk barátságos meccset játszani, mint Németország, Argentína, Brazília, vagy éppen Franciaország.
Mégis mindenki arra emlékszik, hogy a decemberi floridai nyárban a „hátsó füvesen" (vagy homokoson?) lekötött egy hivatalos találkozót Antigua és Barbuda nem éppen világverő tizenegye ellen. Ám az erre emlékezők ne feledjék az előbb felsorolt négy foci-szuperhatalom becserkészését és Budapestre hozatalát sem, mert nem kérdéses: ezek a csapatok többnyire az ő személye miatt jöttek el hozzánk játszani.
Szülőhazájának válogatottját Kaiserslauternben győzte le magyarjaival,
Torghelle Sándor ott nyújtott teljesítményének köszönhetően kapott bizonyítási lehetőséget jegyzett klubcsapatoknál. És nem ő volt az egyetlen. Ezen a téren is sokan támadták őt, mondván boldog-boldogtalan felhúzhatta a válogatott mezt, csakhogy Matthäus kedvében járjon néhány menedzsernek, akiknek a védencei így reflektorfénybe kerülhetnek. Az így eladott futballista anyagi hasznot hoz Lotharnak is, mondogatták. Ugye senki nem gondolja komolyan, hogy egy Matthäus-szintű gigasztár rá volt szorulva az így nála leeső pénzre? Még akkor sem, ha ezek esetenként euró-tízezrek is lehettek. Mert Matthäus nagyon gazdag volt, ma is az, és mindig az lesz. Ilyen ügyek nélkül is. Ő komolyan gondolta, hogy sikeres lesz a magyar válogatottal.
Az általa kipróbált sok játékos közül egy csomó nem vált be. Akárcsak Löwnek, Deschamps-nak, Del Bosque-nak, Lippinek saját munkája során. Ha Németországban lett volna kapitány (de talán ha Franciaországban, Spanyolországban, vagy Olaszországban), nem kellett volna ennyit kísérleteznie, hiszen az ott szóba jöhető játékosok képességeivel mindenki tisztában volt.
Az azóta elért eredményeink ismeretében túlzás lenne Matthäust bukott kapitánynak nevezni.
Ami tény: az általa is hangoztatott sikert, a vb-szereplést nem tudta kiharcolni válogatottunk. Akárcsak az őt közvetlenül megelőző tíz kapitánnyal sem. A tanulás-építkezés-fejlődés-duma nem érdekel senkit.
Lothar Matthäus talán túlságosan korán lett szövetségi kapitány. Nem is jó helyen. Az sem biztos, hogy a legjobbkor volt szövetségi kapitány Bulgáriában. A balkáni ország focija egy viszonylagos sikerkorszak után mélypontra került. Onnan kirángatni nem biztos, hogy egy egykori kiváló külföldi focista tudja.
Matthäus edzőként peches is volt, de kicsit magát is okolhatja. Tanulnia kellett volna egykori csapattársa, Andreas Brehme esetéből, aki elvállalta helyette azt a bizonyos tizenegyest az 1990-es vb-döntőben, tehát önbizalomhiányban biztosan nem szenvedett. Brehme rövid úton rájött, hogy nem minden nagy focistából lesz nagy edző. Nem is próbálkozott vele, miután az olasz legenda, Giovanni Trapattoni másodedzőjeként megbukott a Stuttgart csapatánál.
Matthäus erre a bolgár kudarc után döbbent rá, akkor, 2011-ben azt nyilatkozta, hogy már nem igazán izgatja az edzői pálya, 99 százalékig biztos, hogy életének ez a szakasza lezárult.
Ha a jelenleg 57 éves edző megnézi, hogy a Bundesliga élvonalában idén dolgozó trénerek közül csak három idősebb nála (mindháromnak német szinten komoly múltja van, de nemzetközi szinten nincs), viszont hét másik tréner negyven és ötven között van, míg öt negyven év alatti, akkor rájöhetünk: Lothar úgy öregedett ki az edzői szakmából, hogy éppen csak elkezdte azt. Persze nagy kérdés, hogy miért nem lát benne akkora fantáziát edzőként egy klubvezető, mint lát pl. Tedescóban, Herrlichben, Hütterben, Baumban, Breitenreiterben, Köllnerben vagy Schwartzban? Uli Hoeneß keze ugyan hosszú, de mindenhová azért nem ér el.
Azt mindenki tudja, hogy Lothar Matthäus a hosszú téli estéken sem ül bánatosan, magányosan, a fejét fogva egy sötét, fűtetlen szobában a régmúlt szép emlékeinek elszállásán sírva.
A Silvia-Lolita-Marijana-Krisztina-Anasztaszija oldalborda-füzérbe
oldalról időnként becsatlakozó Marennek-Ulrikék-Giuliák-Ariadnék-Joannák mindig hoznak pezsgést az életébe. Meg az állandó VIP-meghívások a világ minden jelentős futballeseményére.
Aki kíváncsi az oldalbordákkal töltött mindennapokra, az kellemesen csámcsoghat ezeken. De remélhetően többen vannak, akik arra a Matthäusra szeretnének emlékezni, aki 1990-ben átvette a vb-trófeát, aki az 1999-es BL-döntőben az utolsó percekben a kispadról a közönséget vezényelte, vagy aki a magyar válogatott kispadja előtt éneklésre emlékeztető szájmozgást végzett nemzeti imádságunk alatt.