A barátposzáta (Sylvia atricapilla) Európában elterjedt madárfaj, a kontinens hideg és mérsékelt övi részén él. Az apró, szürke tollú madár nevét a feje búbján tonzúraszerűen feketéllő foltról kapta. Hazánkban is gyakori fajnak számít, a városi kertekben is megjelenik. Hosszú távú vonuló, az észak- és közép-európai populációk a telet Dél-Európában, illetve Afrikában töltik. Német kutatók megfigyelései nyomán ez a faj lehet az első élő bizonyítéka annak, hogy az emberi tevékenység - akár teljes jó szándékkal is - beleszólhat a ritka és kevésbé ritka fajok evolúciójába, és a változás evolúciós léptékkel nézve villámgyorsan végbe mehet.
A Freiburgi Egyetem kutatói nyomon követték, miként válik szét a barátposzáták egyik európai populációja két reproduktívan izolált csoportra kevesebb mint 30 generáció alatt. A két csoport jelenleg már nem szaporodik egymással annak ellenére, hogy továbbra is ugyanabban az erdőben fészkelnek - a reproduktív izoláció ma már gyakorlatilag nagyobb szakadékot képez a két populáció között, mint ami a faj többi, egymástól több száz kilométerre élő populációi között fennáll.
A Current Biology szaklap december 3-ai számában közölt publikáció szerint a törés amiatt következett be a közép-európai állományban, hogy az emberek telente etetni kezdték őket. Az állomány egy jelentős része így ahelyett, hogy továbbra is délnyugat felé, Spanyolországba repült volna, északnyugat felé vette az irányt, s a teleket az Egyesült Királyság déli megyéiben vészelte át. Ez a váltás a két csoportot egymástól eltérő szelekciós nyomás elé állította, s az alkalmazkodás eredményeképp más-más genetikai sajátosságokat mutató két úgynevezett ökotípus fejlődött ki. (Az ökotípusok jelentik egy faj életében az első lépést azon az úton, amely végén két külön faj keletkezik.) Az Angliát választó csoportnak láthatóan megéri az optimálisnál hidegebb telet választani, hiszen így nem kell átkelniük az Alpok fölött és a dél-angliai kertekben egész télen terített asztal várja őket.
Az új vonulási stratégia két tekintetben is jelentős változást hozott: "az északnyugati vonulási út rövidebb, és ezek a madarak az ember által kitett táplálékot fogyasztják, szemben a délnyugati vándorokkal, amelyek gyümölcsön élnek" - magyarázza dr. Martin Schaefer, a Freiburgi Egyetem biológusa. Ennek következményeként az északnyugatra vonuló csoportnak lekerekítettebbek lettek a szárnyai, ami jobb manőverezési képességet ad, de a hosszú távú repülésre kevésbé alkalmas. A csoport csőre is megváltozott: hosszabb és keskenyebb lett, ami nem a déli gyümölcsök vagy a poszáták kedvelt téli eledele, az olajbogyó fogyasztását segíti.
Az etetés alapszabályai ![]() Fontos leszögezni, Magyarország környezeti állapota még alkalmas arra, hogy a ház körül gyakori madarak emberi segítség nélkül is átvészeljék a telet. Ha mégis belevágunk, a madarak érdekében fontos figyelembe venni néhány alapvető szabályt.
(A Magyar Madártani Egyesület ajánlásai alapján) |
Madárbarát advent a Gödörnél ![]() Téli madár oázist alakít ki a Magyar Madártani és Természetvédelmi Egyesület a budapesti Gödör Klub közreműködésével a kulturális központ körüli park területén. A Madárbarát advent nevet viselő 3 napos program alatt eleségből készült díszekkel szépíthetik az arra járó érdeklődők a közeli fákat, megtanulhatják, hogyan lehet madarat hajtogatni papírból, megismerkedhetnek az itthon telelő madarakkal és táplálkozási szokásaikkal játékos beszélgetések és ismeretterjesztő kiadványok által.
|
A városi lárma is evolúciós tényezővé léphet elő
Az ember az etetésen kívül természetesen más módon is hatással van a madárvilág viselkedésére. Mint korábban hírt adtunk róla, 2008-ban közzétett eredmények arról számoltak be, hogy az énekesmadarakat a városi forgalom állandó zaja állítja egyre nehezebb helyzet elé. A járművek robajában elvész a hímmadarak párcsalogató éneke csakúgy, mint a territóriumukról számot adó dalolásuk, de nem hallják meg a közeledő ragadozókat és az erre figyelmeztető füttyöket sem.
A városi zajok miatt fogyatkozó madárfajok egyike a házi veréb (Passer domesticus). Nem is olyan rég még nagy rajokban repdestek Európa városaiban, ám populációjuk ma már mindenhol rohamosan fogy. Az ornitológusok egyelőre nem látják tisztán, mi okozhatja a jelenséget, de az énekében gyakran megjelenő alacsony frekvenciájú hangok miatt úgy vélik, a zajszennyezés komoly szerepet játszhat a házi veréb pusztulásában.
A különféle fajok más-más módon igyekeznek alkalmazkodni a körülményekhez. A fülemüle (Luscinia megarhynchos) például kézenfekvő megoldással próbálkozik: hangosabban énekel. Berlinben végzett megfigyelések szerint hajnali 5 és délelőtt 10 óra között a város fülemüléi akár 14 decibellel hangosabb is dalolnak, mint erdőben élő társaik: hangerejük a hétköznap reggeleken már eléri az emberi számára fülsiketítőnek ható 95 decibelt.
Vannak viszont fajok, amelyek képtelenek túlharsogni a városi forgalom zaját. Ilyen a vörösbegy (Erithacus rubecula). A megfigyelések szerint az észak-angliai Sheffield vörösbegyei közül sokan leszokóban is vannak a fajra jellemző pirkadati dalolásról, és inkább éjszaka hallatják hangjukat. Megint más megoldást figyeltek meg a hollandiai Leiden széncinegéi (Parus major) között: a város forgalmas részein élő cinkék énekükben több magas hang szólal meg. Tíz európai nagyvárosban, köztük a Londonban, Párizsban és Amszterdamban megfigyelt cinkék is ugyanezzel a módszerrel igyekeznek alkalmazkodni a városi zajszennyezéshez.
Széncinege
A zajszennyezés akár az etetéshez hasonló fajképződési folyamatokat is elindíthat. Az ember által lakott területeken várhatóan tovább nő, s a módosult jelzésekkel kommunikáló madarak a természetes szelekció során várhatóan sikeresebbek lesznek társaiknál. Ennek következményeként egyre többen lesznek a populáción belül, s idővel a városi ének annyira különválik majd a városon kívül élő egyedek énekétől, hogy azok nem is találják majd egymás dalát vonzónak, sőt, nem is tekintik egymást azonos fajhoz tartozónak. Megszűnik az egymás közti szaporodás, és különálló fajok jöhetnek létre.
Egyes megfigyelések arra utalnak, hogy egy Magyarországon is igen elterjedt faj, az európai feketerigó (Turdus merula) épp mostanában teszi meg ezt az evolúciós lépést: a városi és a vidéki rigóknak már nem csupán életmódja, de éneke, sőt testfelépítése is eltérő.