Az okinavai csata 70 éve ért véget
![WAR & CONFLICT BOOK
ERA: WORLD WAR II/WAR IN THE EAST/IWO JIMA & OKINAWA](https://cdn.origo.hu/2023/12/ayxABx9D4sxATYHPuq4dVWHnLrDFx_dVOIQrl23MM8U/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzZjYjRhMjNhYjE3NjRkNDU5OGFhYjNkN2NiOGE5ODE3.webp)
A második világháború végső szakaszában a csendes-óceáni hadszíntéren az amerikai hadsereg - a Marshall- és a Mariana-szigetek elfoglalása után - immár a japán szigetek közvetlen közelébe jutott.
Az óriási véráldozatok árán 1945. március végén elfoglalt Iwo Jima (Ivo Dzsima) után következő célpontnak a stratégiailag különlegesen fontos Riukiu- (Rjúkjú-) szigetcsoportot szemelték ki.
Itt volt ugyanis Tajvan és Japán között az egyetlen nagy kikötő, amelynek birtokában az amerikaiak ellenőrizhették volna a tengeri útvonalakat, a légi bázisokról pedig közvetlenül és sűrűn bombázhatták volna a japán ipari övezeteket.
A legnagyobb szigetet, a mintegy 100 kilométer hosszú és 30 kilométer széles Okinavát a japánok a háború kezdetétől erődnek építették ki, utolsó védelmi vonalként az anyaország előtt.
A 130 ezer fős helyőrség parancsnoka, Usidzsima Micuru tábornok úgy döntött, hogy a szövetségesek tengeri és légi fölény miatt nem védi a tengerpartot.
Erőit a sziget déli részén, megerősített és csak frontálisan támadható állásokban, barlangokban és alagutakban vonta össze, terveiben szerepet kapott a kamikazék, az öngyilkos pilóták és a várhatóan nagy amerikai veszteségek okozta lélektani hatás is.
Az amerikai hadvezetés hozzávetőleg a felére becsülte a védők számát, de a siker érdekében
a háború legnagyobb flottaösszevonását hajtotta végre.
A Simon Bolivar Buckner altábornagy irányította Jéghegy-hadműveletben több hajó és katona vett részt, mint a normandiai partraszállásban:
Okinavát 1400 vízi jármű, köztük 325 hadihajó vette körül, fedélzetükön 183 ezer emberrel.
A szárazföldi hadműveletek 1945. április 1-jén, húsvétvasárnap kezdődtek meg, miután a szigetet heteken át bombázta a légierő.
A 60 ezer partra szálló katona támogatására
a világháború egyik leghevesebb zárótüzét zúdították a védőkre,
24 óra alatt 3800 tonna lövedéket lőttek ki. A japán stratégia miatt az amerikaiak kezdetben alig ütköztek ellenállásba, egy hét alatt megtisztították a gyengébben védett északi részt, s birtokukba került az itt felépített két japán légi bázis is.
A hadvezetés optimizmusát fokozta, hogy még a nyílt tengeren sikerült elsüllyeszteniük a világ akkori legnagyobb csatahajóját, a Yamatót, amely április elején azért indult útnak (a legenda szerint csak az odavezető útra elegendő üzemanyaggal), hogy Okinaván kikötve a végsőkig harcoljon.
A délen beásott japánok azonban igen heves ellenállást tanúsítottak. Az erődítmény-rendszert egyenként kellett felszámolni, ráadásul a gyalogosok a tengeren horgonyzó hajóktól csak gyenge tüzérségi támogatást remélhettek.
Dolgukat nehezítették a gyilkos kígyók is,
amelyek marása számos katona halálát okozta. Az első védelmi vonalat az amerikaiaknak csak április 24-én sikerült áttörniük, a következő vonalon pedig elakadtak.
A veszteségek meredeken emelkedtek a szárazföldön és a tengeren is, ahol a kamikazék 21 hajót elpusztítottak, 66-ot pedig megrongáltak.
A májusban megérkezett monszunesők mocsárrá változtatták a hadszínteret, ahol temetetlen holttestek ezrei hevertek,
a front már-már az első világháború kétségbeesett lövészárokharcait idézte.
Május elején a japánok ellentámadást indítottak, melynek kifulladása után egy félszigeten kialakított, megerősített állásaikba vonultak vissza, sebesültjeiket kivégezték vagy sorsukra hagyták.
A sziget elestét az amerikai hadvezetés csak majdnem egy hónappal később, 1945. június 23-án jelentette be, Okinavát a tisztogató hadműveletek lezárulta után, július 2-án nyilvánították biztonságosnak.
A csata végét egyik parancsnok sem élte meg:
Usidzsima június 16-án rituális öngyilkosságot követett el, Bucknerrel egy nappal később srapnel végzett;
ő volt a háborúban elesett legmagasabb rangú amerikai katonatiszt.
A csendes-óceáni hadszíntér legvéresebb ütközetében
12 ezer amerikai katona esett el, 30 ezer sebesült meg, a japánok 102 ezer katonát vesztettek, és csak 7500-an estek hadifogságba.
A sziget lakosainak egyharmada, 150 ezer ember is meghalt, őket a védők eleven pajzsnak használták, vagy öngyilkosságra kényszerítették.
Az anyagi veszteségek csillagászati összegekre rúgtak: az amerikaiak 36 hajót és 763 repülőgépet, a japánok 16 hajót és 4 ezer repülőt vesztettek. Az iszonyú vérfürdő nagyban hozzájárult ahhoz, hogy az amerikai hadvezetés végül a japán szigetek közvetlen megtámadása helyett az atombomba bevetése mellett döntött.
A japán kapituláció aláírása után Okinaván amerikai támaszpontok sora létesült. A sziget csak 1972-ben lett ismét japán terület, de ma is több tízezer amerikai katona állomásozik rajta.