Brutálisan megverték az anyák megmentőjét
![Semmelweis](https://cdn.origo.hu/2023/12/qX39_2-dQe_85ba5KqhU9i3th3L40VUB5YUjrWx9NFA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzU5YmZkMzNjNzU4MjQ2N2I4Y2JlYzBjMTY4YmFiOWRj.webp)
A 19. század közepén édesanyák ezrei halnak meg a szülő nők réme, a gyermekágyi láz következtében.
A halál oka minden esetben ismeretlen eredetű vérmérgezés.
Semmelweis Ignác tudni akarja a fiatal nők ezreinek életét veszélyeztető gyermekágyi láz okát. Kutatja a megoldást, majd meg is találja azt. Korszakalkotó felfedezését azonban eleinte még nem sokan követik.
1865 tavaszától drasztikus változás áll be Semmelweis viselkedésében, egyre gyakoribb dühkitörések jellemzik a professzort. Ekkor a család kérésére megvizsgálják
és arra az eredményre jutnak, hogy Semmelweis Ignác megbolondult.
Úgy döntenek a háta mögött, hogy Bécsbe szállítják egy elmegyógyintézetbe. A bécsi tébolydában Semmelweist rettenetes körülmények között tartják; megverik, és napokon át ágyhoz kötözve tartják, amikor 1865. augusztus 13-án hirtelen meghal.
A boncolás megállapítja, hogy a gyermekágyi vérmérgezést leküzdő Semmelweis végmérgezésben hunyt el. Azóta már azt is tudjuk Benedek István professzor kutatásaiból, hogy Semmelweis Ignác harmadik fázisú szifiliszben szenvedett, amit még valamikor az 1840-es években kaphatott el. Ez mindenképpen elvitte volna a híres orvosprofesszort, de tény, hogy halálát konkrétan a verés utáni vérmérgezés okozta.
A negyedik exhumálás után Semmelweis Ignác maradványait Bartucz Lajos antropológus-professzor vizsgálta meg, 1963-ban. Tőle származott az a hátborzongató felfedezés, hogy
a felnőttől származó csontok között gyermeki maradványokat is rejtett a furcsán kisméretű koporsó.
A csontmaradványok újbóli sírba helyezése előtt a koponyáról hiteles gipszmásolat készült.
Ennek a felhasználásával és a 21. századi technika, valamint a szigorú követelményeknek megfelelő tudományos szemlélet segítségével szakemberek tárják elénk azt a valóságot, amelyet Kiss-Stefán Mónika új dokumentumfilmjének köszönhetően, mi is megtekinthetünk.
Az arc, amelyet a tudomány Semmelweisről alkotott, a koponyához leginkább illeszkedő arcot reprodukálja. Nem a negyvenes éveiben rohamos gyorsasággal öregedő férfi arcát, hanem azt az arcot, ahogyan a fiatal negyvenes férfi kinézhetett volna – ha nem támadja meg szervezetét a betegség. A kép, amit látunk, az antropológia mai eszköztárával történő kísérlet a lehetetlen megvalósítására.
Ebbe az izgalmas kísérletbe – amely sok vonatkozásban felfedi Semmelweis utolsó életszakaszának néhány eddig kevéssé ismert titkát is – enged bepillantást a „Semmelweis arca" című dokumentumfilm. A film alkotója, Kiss-Stefán Mónika az Origónak elmondta, hogy már régebb óta foglalkoztatta a Semmelweis-rejtély.
Amikor Bartucz professzor 1963-ban elvégezte a negyedik exhumálást, az első érdekesség amivel a szakemberek szembesültek, a koporsó rendkívül kis mérete volt – említi meg Kiss-Stefán Mónika.
Csak többszöri próbálkozás után sikerült felnyitni az alig 142 cm hosszú koporsót,
amiben – az exhumálást végzők nagy megdöbbenésére – egy még kisebb fémkoporsót találtak. A fémláda felső végében feküdt Semmelweis fejtetőnél lefűrészelt koponyája, de ami igazán horrorisztikus felfedezésnek bizonyult, hogy a felnőtt csontok mellett gyermekcsontokat is rejtett a fémkoporsó.
A gondos vizsgálatok kiderítették, hogy a gyermekmaradványok Semmelweis egyhónapos korában elhunyt fiúgyermeke, illetve a négyhónapos korában elhalálozott Mária nevű kislányának csontjaival azonosak. Az egykori dokumentumokból – amelyet Varga Benedek, a Semmelweis Orvostörténeti Múzeum és Levéltár igazgatója ( jelenleg a Magyar Nemzeti Múzeum főigazgatója) bocsátott a kutatók rendelkezésére – kiderült, hogy Semmelweis holttestét a család kérésre felboncolták, és ennek tudható be a koponyatető lefűrészelése.
1865 nyarán a professzor egyre sűrűsödő dühkitöréseinek hatására Semmelweis felesége, Weidenhofer Mária, közös orvos barátjuk tanácsát megfogadva elhatározta, hogy férjét a döblingi elmegyógyintézetbe viszik, amelyet volt egyetemi évfolyamtársa, a monarchia legkiválóbb pszichiátere vezetett.
Máig tisztázatlan, hogy valamilyen szer titokban történt felhasználásával juttatták-e mélyen bódult álomba, mindenesetre tény, hogy július 31-én Semmelweis már a tébolydában ébredt fel.
Helyzetét felismerve éktelen haragra lobbant, az ápolók fékezték meg.
Ma már tény, hogy a doktort halála előtt legalább két alkalommal brutálisan bántalmazták
és az egyik alkalommal úgy megverték, hogy több helyütt eltört a csontja is. Kiss-Stefán Mónika az Origónak elmondta, hogy a dokumentumfilm szakértői szerint Semmelweis augusztus 13-án bekövetkezett halálát a verés okozta sérülések, pontosabban azok elfertőződése, vérmérgezés okozta.
Semmelweis nem volt népszerű a kortárs hazai orvostársadalomban, mivel azzal szembesítette kollégáit – tegyük hozzá, jogosan – hogy lényegében állapotos nők százait gyilkolják meg tudatlanságuk, illetve szakmai gőgjük miatt. Ma már kétségtelen tény, hogy az anyák megmentője szifiliszben szenvedett, amit valószínűleg az 1840-es években egy gyermekágyi lázban meghalt szifiliszes asszony felboncolásakor kapott el, mivel boncolás közben véletlenül megvágta a kezét.
Először Benedek István orvosprofesszor, művelődéstörténész állította fel ezt a diagnózist a korabeli dokumentumok gondos elemzése alapján, amit a legfrissebb kutatások is alátámasztanak.
A betegsége okozta leépülés élete utolsó éveiben alaposan megváltoztathatta Semmelweis arcvonásait.
Noha több kőnyomat, sőt korabeli fotó is ismert a doktorról, a Kustár Ágnes antropológus iránymutatása mellett Balikó András szobrászművész által elkészített arcrekonstrukció a finom részleteiben is hiteles képet ad arról, hogyan nézhetett volna ki életében az egészséges Semmelweis.
Semmelweis Ignác már 1847 márciusában felismerte, hogy az a betegség, a szepszis vagy vérmérgezés - amely akkortájt egyik nagyon jó barátja és orvostársa, Jacob Kolletschka halálát okozta egy boncolás elvégzése után - lényegében azonos a szülő nők körében rendkívül elterjedt gyermekágyi lázzal. Már Bécsben, majd 1851-től Pesten is, - amikor a Szent Rókus Kórház főorvosa lett -, többször bebizonyította a fertőzést megelőző aszeptikus, fertőtlenítő eljárások eredményességét a szülészetben.
Semmelweis rájött, hogy a gyermekágyi lázat azok az orvosok és orvostanhallgatók okozzák, akik boncolás után, fertőtlenítetlen kézzel vizsgálták a szülészeti klinikán a várandós, szülés előtt álló nőket. Azt is felfedezte, hogy a bábák által levezetett szülések után nagyságrendekkel kevesebb esetben alakult ki a gyermekágyi láz, mivel ők nem végeztek boncolásokat. Semmelweis megfigyelte, hogy a beavatkozások előtti
klórmész-oldatos kézmosás esetén sohasem alakult ki gyermekágyi láz,
ezért erősen ajánlotta kollégáinak ezt az egyszerű, de igen hatékony megelőző eljárást.
A konzervatív orvosi társadalom Semmelweis rendkívül meggyőző eredményeket felmutató munkássága ellenére is csak nagyon lassan fogadta el a fertőzéseket megelőző aszeptikus eljárások létjogosultságát. Ne feledjük, hogy
Semmelweis korában a tudomány még semmit sem tudott a mikroorganizmusok világáról,
mivel csak Louis Pasteur felfedezése után ismerték fel a bakteriális fertőzések jelentőségét.
Az antiszeptikus eljárások 1877 után kezdtek elterjedni a gyógyításban, elsősorban Joseph Lister brit sebész munkásságának köszönhetően, aki sokat merített Semmelweis felismeréséből.
A film bemutatója október 24-én 12.40-kor lesz az M5 csatornán.
(Forrás: Kiss-Stefán Mónika, a Magyar Antropológusok szóvivője, a film rendezője)