Az öngyilkos merénylet is az evolúciós örökség része
![kínai öngyilkos merénylő](https://cdn.origo.hu/2023/12/eNVmgqdiPaIDCqJimLYnaUfk2Rur2m4Yh5WEd3W5GJA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2JmMDdmMDJjOTQzZjQwNzA5YTllNDE2NWZkZjlmZGJm.webp)
Az a fajta extrém önfeláldozás, amely a hazájukért harcoló katonákra és a magukat felrobbantó öngyilkos merénylőkre egyaránt jellemző, felszínesen nézve evolúciós lehetetlenségnek tűnik.
Az iskolában azt tanuljuk, hogy azok a gének terjednek el egy populációban, amelyek hordozóikat szaporodási előnyhöz juttatják. Akkor hogyan kerülhettek az emberi viselkedéskészletbe olyan – nyilvánvalóan nemcsak kulturálisan átadott, hanem alapvetően ember voltunkból fakadó – hajlamok, amelyek önmegsemmisítésre buzdítanak? Pontosabban megfogalmazva: hogyan maradhattak fenn hosszú evolúciós időskálán olyan viselkedési jegyek, amelyek embereket arra késztetnek, hogy ne vérrokonokért, hanem – mondjuk – honfitársakért vagy azonos hitűekért áldozzák fel az életüket?
A Tennessee Egyetemen (USA) működő, a biológiai és matematikai tudományokat egyesítő National Institute for Mathematical and Biological Synthesis (NIMBioS) új kutatása bepillantást enged az extrém önfeláldozás pszichológiájába, amely nagyon hasonló a legkülönbözőbb erőszakos konfliktusokban, a szent háborúktól a gengszterbandák között zajló leszámolásokig.
A Nature lapcsoporthoz tartozó Scientific Reports folyóiratban megjelent közleményből megtudhatjuk, miként kovácsolnak eggyé egy embercsoportot a közösen megélt negatív élmények, és hogy az így kialakuló rendkívüli erejű kooperációs készség miként késztethet egyeseket akár arra is, hogy az életüket áldozzák a csoportért.
A NIMBioS brit, ausztrál és spanyol kutatói arra a nagy mennyiségű irodalmi adatra alapozták elméletüket, amely az „identitás-összemosódás" (identity fusion) jelenségével magyarázza a csoport érdekében történő önfeláldozást. Identitás-összemosódásról akkor beszél a pszichológia, amikor a személyes és csoportidentitás határai elmosódnak, és olyan fokú azonosulás jön létre a csoporttal, amely a vérségi viszonyokat is felülírja.
A tudósok arra voltak kíváncsiak, vajon mi idézi elő az identitás-összemosódást, és ennek kapcsán azt a korábban már felmerült feltételezést szerették volna ellenőrizni, miszerint az identitás-összemosódás egyik erőteljes kiváltó oka lehet-e a közösen megélt diszforikus – az euforikus ellentéteként: fájdalmas és/vagy félelemkeltő – tapasztalat.
Felvetésük szerint a csoport érdekében végrehajtott, az egyén szempontjából nézve költséges tettek olyan viselkedési stratégiát képviselnek, amely az emberősök evolúciója során segített a nagy kockázattal járó csoportos tevékenységek sikerre vitelében, mint amilyen például a vadászat vagy a csoportok között vívott háború. Az elmélet értelmében azok a csoportok, amelyek tagjai között a fájdalmas tapasztalatok hatására az identitásfúzió létrejött, nagyobb eséllyel diadalmaskodtak a csoportok közti konfliktusokban, mint azok a csoportok, amelyekben ez a fúzió elmaradt. A modern társadalmakban, ahol a csoportok közti háborúskodás az emberiség múltbéli állapotaihoz képest jelentősen háttérbe szorult, a csoportért való önfeláldozás hajlama csupán extrém körülmények között bukkan felszínre – feltételezik a kutatók.
„A probléma matematikai modellekkel való megközelítése olyan távlatokat nyitott, és olyan ismereteket adott a kezünkbe, amelyek eddig nem voltak hozzáférhetők" – nyilatkozta Sergey Gavrilets, a Tennessee Egyetem ökológia-, evolúcióbiológia- és matematikaprofesszora, a NIMBioS tudományos tevékenységének egyik koordinátora. A kutatók modellje öt feltételezésen alapult:
A feltételezéseket először kísérletes úton tesztelték különböző csoportokon, úgymint Vietnamban harcolt veterán katonákon, durva beavatási szertartásokon átesett fiú- és leánykollégiumi tagokon, az angol Premier League focirajongóin, a dzsúdzsucu harcművészet brazil ágának gyakorlóin – akik olykor fájdalmas, övvel végzett korbácsolást alkalmaznak –, valamint ikerpárokon. A kérdés valamennyi esetben ugyanaz volt: vajon milyen fokú identitás-összeolvadás figyelhető meg a csoport tagjai között.
Az elméleti megfontolások és a tapasztalati úton szerzett kísérleti eredmények mind abba az irányba mutattak, hogy a közösen szerzett negatív élmények elemi erővel motiválják a csoport érdekében végrehajtott önfeláldozó tetteket, amelyekért esetenként rendkívül magas árat fizetnek az így viselkedő csoporttagok.
A modell emberőseink több tízezer évvel ezelőtti viszonyait próbálta megragadni.
A kutatók úgy okoskodtak, hogy fenyegető körülmények közepette a közös evolúciós jövő fontosabb szerephez juthat a kooperatív és önfeláldozó viselkedés alakításában, mint a közös ősöktől való származás.
A több mint 100 ezer évvel ezelőtti késő-pleisztocén időszakban, gyorsan változó környezeti tényezők és limitált erőforrásokért való éles versengés mellett különösen emberpróbáló feladatot jelenthetett az alkalmazkodás és a túlélés.
„Bár a korábbi evolúcióbiológiai kutatások már azonosítottak néhány lehetséges útvonalat az együttműködés evolúciója felé, a jelen tanulmányban egy új, erőteljes, ennek ellenére mindeddig kevéssé elismert mechanizmust mutatunk be: azt, amely az extrém mértékben kooperatív cselekedeteket a megelőző közös tapasztalathoz köti" – mondta el Gavrilets. Utalva arra a kultúrákon átívelő metaforára, amely a közös ügyért harcoló katonákat és más csoporttagokat testvérekhez hasonlítja, a tudós rámutatott:
a közösen megélt viszontagságok még a valódi vérségnél is erősebb kapcsot létesíthetnek ember és ember között.