Tudja-e, hogy hol mérték a legerősebb széllökést a Földön?
![orkán](https://cdn.origo.hu/2023/12/r_UX1p37hiiwxNXH7w7y-qpJRHeKGYIuGM7JubkCetU/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzJjYzVhNzhmM2JhODQ5YzZiOTYyYjg4OTg2MDJkYzVi.webp)
A levegőtömeg hozzávetőleg vízszintes irányú mozgását, a szeleket, a légnyomáskülönbség hozza létre. Mivel az alacsony nyomású meleg levegő a könnyebb, ezért felemelkedik, melynek helyét a magasabb nyomású és hűvös légtömegek foglalják el.
Ez a folyamat mindaddig tart, azaz addig fúj a szél, amíg a nyomáskülönbség ki nem egyenlítődik.
A légköri áramlások kialakulását, erejét és irányát a különböző terepfajták illetve domborzatok eltérő jellegű felmelegedése, valamint a Föld forgásából származó kitérítő hatású Coriolis-erő befolyásolja. A szél erejét a levegőmozgás sebességével fejezik ki, általában méter per szekundumban, szemléletesebben pedig kilométer per órában.
A meteorológiai szakirodalomban szokás a szélsebességet a Beaufort-skála szerint is megadni.
Ezt a szélerősség skálát Francis Beaufort, a brit királyi haditengerészet sorhajókapitánya dolgozta ki 1805-ben,
amely a szél sebessége, fő jellemzőjének leírása, és a nyílt vízen, illetve a szárazföldön kifejtett hatása, mint például a hullámok magassága, vagy a fákra, épületekre gyakorolt hatása alapján 12 kategóriát határozott meg.
A Beaufort-skálán a 0 fokozat a tökéletes szélcsendnek felel meg,
amelyben a levegőmozgás legfeljebb 0-1 km/óra vagy 0-0,3 m/sec, és ami a tengeren a tükörsima vízfelületet, a szárazföldön pedig az egyenesen felfelé szálló füstöt jelenti. A Beaufort-skála utolsó 12-es fokozata jelenti az orkánt, azaz a minimum 115-120 km/órás (32-33,3 m/sec) sebességű széllökéseket.
Az orkánerejű szélben az egész vízfelszín fehéren porzik, a szél letépi és elfújja a hullámtarajokat,
ami miatt a látótávolság gyakorlatilag megszűnik. A szárazföldön az orkán letépi a tetőket, épületeket rombol le, és súlyos pusztítást végez.
A nagy területre kiterjedő trópusi ciklonok (hurrikán, tájfun), valamint az ezekhez képest csak pontszerűen pusztító tornádók sebessége kivétel nélkül a Beaufort-skála ez utóbbi kategóriájába sorolható.
A természet legpusztítóbb jelenségei közé tartozó trópusi ciklonok, amelyeket a karibi térségében hurrikánnak, a Csendes-óceán térségében pedig tájfunnak hívnak, halálos erejű energiájukat végső soron az óceán meleg felszíni vízrétegeiből nyerik. Kialakulásuk két alapfeltétele a magas páratartalmú meleg levegő, valamint a legalább 26-27 Celsius fokos tengervíz.
A felszálló nagy páratartalmú meleg levegőtömeg a Coriolis-erő hatására forgómozgásba kezd, a feláramló vízgőz először gomolyfelhőkben csapódik ki,
majd pedig a forgó mozgás hatására jellegzetes felhőkarokká alakul.
Az óceán langyos felszíni vizének hatására további erősen páradús és meleg levegő kerül a feláramló légtömegbe, ami egyre jobban megnöveli a rendszer belső energiáját.
A felhőképződési folyamat során felszabaduló energia mindezt még tovább gyorsítja, az emelkedő hőmérséklet miatt növekszik a feláramlás sebessége, emiatt pedig megnő a nyomáskülönbség és erősebb lesz a kondenzáció, így még több energia szabadul fel.
A pozitív visszacsatolás révén a rendszer egy idő után önfenntartóvá, egyfajta óriási függőleges hőmotorrá válik, és megkezdi önálló életét.
Egy-egy trópusi ciklonban hihetetlen mennyiségű energia halmozódik fel, a felszabaduló hőenergia elérheti a 1018 J/nap mennyiséget, ami – nem tévedés –
kereken hetvenszerese az emberi civilizáció egy napi teljes energia felhasználásának.
Az így kialakuló trópusi ciklon középpontjában a legalacsonyabb a légnyomás, ami miatt ebben, az átlag 30-40 kilométer széles zónában nincsenek felhők (ezért hívják ezt a területet a ciklon szemének) és a lefelé irányuló légáramlások jellemzik.
A ciklon szemét gyűrű alakban rendkívül vastag felhőfal övezi,
amelyben rendkívül heves, felfelé mozgó levegőáramlás alakul ki.
Ha ennek a sebessége meghaladja a 117 km/órát, beszélünk hurrikánról vagy tájfunról.
A ciklon magjától távol fekvő spirális felhőkarokban ugyancsak rendkívül heves a légmozgás. Egy-egy kiterjedt trópusi ciklonban elképesztő mennyiségű energia akkumulálódik,
ezért nem véletlen, hogy hatalmas lehet a pusztító erejük is.
A Földön mért egyik legnagyobb széllökés sebességet is egy ilyen légköri képződmény, az Olívia trópusi ciklon belsejében mérték 1994. április 10-én, közép-európai idő szerint 11 óra 55 perckor
a szél sebessége elérte a 408 km/órát,
azaz a 112,3 méter/sec sebességet.
A műszeres mérések kora óta ismert leggyorsabb szélmozgást azonban nem trópusi ciklonban, hanem egy szupercellából (zivatarfellegek láncolatából) kialakult tornádó belsejében mérték, 1999-ben.
A tornádók kialakulása minden esetben azokra a rendkívül heves konvektív, azaz felfelé irányuló légáramlásokra vezethető vissza, amelyek a kiterjedt zivatarfellegeket, a szupercellákat hozzák létre.
Ha a zivatarfelhő belsejében sokáig fennmarad az intenzív feláramlás, és nagy eltérés alakul ki az egyes légrétegek hőmérséklete valamint páratartalma között, valamint a szélnyírás is pont megfelelő, a zivatarfelhő egy függőleges tengely mentén körmozgást végez, rotálni kezd, létrehozva ezzel a szupercellát.
A viszonylag hosszú életű szupercellákban óriási energiák halmozódnak fel.
A zivatarfelhő teteje a troposzféra felső határáig 10-12 km magasságig nyúlik fel, ahol a nagy sebességű futóáramlatok, a jetek találhatók. Ha egy jet éppen a szupercella teteje felett fut el, szívóhatást okoz a felhő belsejében, ami miatt rendkívül heves lefelé irányuló áramlás alakul ki a felhőoszlopban.
Amennyiben elég nagy a nyomáskülönbség, a tölcsér (tuba) kilép a felhőből, és ha eléri a földfelszínt, létrejön a tornádó.
A tornádók belsejében a levegőáramlás rendkívül heves, jellemzően meghaladja a 300-350 km/órás sebességet.
Az eddig ismert legerősebb széllökést 1999. május 3.-án az Egyesült Államokban, az Oklahoma City közelében fekvő Bridge Creek közelében mérték.
A DOW-technikával, azaz doppler-radarral készített mérés szerint a tornádóban 484 km/órás sebességgel örvénylett a levegő.
A nem trópusi ciklonhoz, illetve tornádóhoz köthető legerősebb, vízszintesen fújó szelet ugyancsak az Egyesült Államokban, a New Hapshire állambeli Mount Washington hegyvidéken mérték, 1934. április 12-én. Az anemométerrel elvégzett mérés alapján
a leghevesebb széllökés elérte a 372 km/órás, azaz 103,3 m/sec sebességet.
A Föld legszelesebb vidéke azonban nem az Egyesült Államokban, nem is a hurrikánokkal sújtott karibi térségben, vagy az ugyancsak viharos Csendes-óceánon, hanem az örök fagy birodalmában, az Antarktiszon található.
Két szeles rekord is fűződik a hetedik kontinenshez.
Egyrészt itt található az a cseppet sem barátságos vidék, ahol éves átlagban a legerősebb a szél.
A mérések szerint 1995. január elseje és december 31.-e között az antarktiszi Denison-fok térségében 80,6 km/órás volt a szélsebesség éves átlaga. A legerősebb napi átlagrekord az Antarktisz egy másik ugyancsak kevéssé barátságos területéhez, az Adélie-földhöz kötődik. Port Martinban 24 órás átlagban ugyanis 174 km/órás, azaz 48,3 m/sec sebességgel fújt a szél.
Ha ehhez még hozzávesszük a több mint mínusz negyven fokos antarktiszi hideget is, a mostani hazai mínuszok ehhez képest valódi szubtrópusnak számítanak.