A csúfosan megbukott CIA-akció, ami után a Szovjetunió végleg megszerezte Kubát
![Castro](https://cdn.origo.hu/2023/12/vs02zyEJyFb3MJKdzjFRt-UvHrNI-5pE0CiQEq36qbA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzQ5ODE0YWY1OTI1ZDQxMjhhYWVhMDlmZGFjM2Q5MTYz.webp)
„Van egy régi mondás, miszerint a győzelemnek száz apja van és a vereség árva gyermek... ám egyedül az a tény számít, hogy én vagyok a kormányzat felelős tisztviselője"
(John F. Kennedy)
A második világháború után alapjaiban megváltozott a 20. század első felét jellemző nemzetközi nagyhatalmi erőegyensúly.
Az 1945 utáni évek nemzetközi történéseit négy évtizeden át a világégés két abszolút győztese, az Egyesült Államok és a Szovjetunió szuperhatalmi érdekei illetve törekvései határozták meg alapvetően.
A háborúban kivérzett európai hatalmak, különösen Nagy Britannia meggyengülése miatt az 1950-es évektől gyors bomlásnak indultak a gyarmatbirodalmak.
A függetlenségüket frissen elnyerő vagy kivívó harmadik világbeli országok felett pedig
mindkét szuperhatalom igyekezett minél nagyobb politikai-gazdasági befolyást szerezni,
ami új frontot nyitott a hidegháborús szembenállásban.
Az 1940-es évek végétől a fejlődő világban kibontakozó felszabadító mozgalmak nemegyszer antikapitalista, illetve antiimperialista jelszavakat tűztek a zászlajukra, amit a Kreml igyekezett is maximálisan meglovagolni a szovjet befolyásszerzés javára.
A baloldali ihletésű forradalmi mozgolódás az 1950-es évek végén elérte a közép-amerikai térséget is; 1959. január elsején Havannában megbukott Amerika első számú térségbeli szövetségese, Fulgenico Batista tábornok-elnök rendszere, amit egy havannai ügyvédből lett hivatásos forradalmár, Fidel Castro nem kevésbé autoriter, és erősen baloldali irányzatú rezsimje követett.
Az Egyesült Államok számára, amely a 19. század elejétől a Monroe-elv alapján
a dél-amerikai kontinenst saját kizárólagos befolyási övezetének tekintette,
rendkívül rosszkor jött Castro forradalma, mert a harsányan Amerika-ellenes és baloldali ihletésű új kubai rezsim veszélyes precedenst jelentett a térség Amerika-barát, ám belpolitikailag instabil rendszerei számára.
A forradalom exportjától tartó Washingtonban ezért elsőrangú feladatként kezelték Castro rezsimjének mielőbbi megdöntését.
Fidel Castro rendszerének éles Amerika-ellenessége nem csak a propaganda, valamint a szavak szintjén nyilvánult meg. Castro, az „El Commandante" mint a forradalom első számú vezére, Batista hatalmának megdöntése után egyre inkább a kommunista diktatúra irányába vitte el kiépülő rendszerét.
Az első súlyosabb konfliktus az államosítások miatt alakult ki a kubai rezsim és az amerikai adminisztráció között, mivel Castro elrendelte az összes Kubában lévő amerikai érdekeltség állami tulajdonba vételét, ráadásul, kártalanítás nélkül.
A karibi-térségben 1959-ig Kuba számított Amerika legfontosabb partnerének, éppen ezért az államosítás érzékeny veszteséget okozott a szigetországban befektetett amerikai cégeknek, a politikai presztízsveszteségről nem is beszélve.
A kubai forradalom után a két ország közötti politikai kapcsolatok szinte azonnal ellenségessé váltak, olyannyira, hogy az 1961 januárjában hivatalba lépő Kennedy-adminisztráció egyoldalúan meg is szakította a diplomáciai kapcsolatokat Havannával.
De Washingtonnak az a kommunista elvek szerinti forradalmi ideológia sem volt ínyére,
amit Havanna propagált nagy hangon.
A baloldali ihletésű forradalmi tanok terjedése ugyanis komoly veszélyt jelentett Washington térségbeli szövetségeseire.
Noha a jezsuitáknál tanult Fidel Castro kezdetben nem a szovjet típusú szocializmus híveként politizált,
de az Egyesült Államokkal egyre mélyebbé váló konfliktus, és az „El Commandante" diktatórikus államvezetési módszerei már 1959-től egyre nyilvánvalóbbá tették, hogy Kuba rövidesen a Szovjetunió felé fog orientálódni.
Válaszul Havanna államosítási hullámára,
az utolsó hivatali évét kitöltő Eisenhower-adminisztráció általános gazdasági embargóval sújtotta a szigetországot,
amit John F. Kennedy hivatalba lépése után a már említett diplomáciai viszony megszüntetése követett.
Washington számára azonban az lett volna legkedvezőbb, hogy ha még azt megelőzően megbukik Fidel Castro rendszere, mielőtt szorosabb szövetségre lépne a Szovjetunióval.
Az amerikai Központi Hírszerző Ügynökség, a CIA ( Central Intelligence Agency) nagyhatalmú főnöke, Allen Dulles és tanácsadói úgy vélték, hogy Castro megbuktatása egy általános, az egész országra kiterjedő rendszerellenes megmozdulás „elősegítésével" lenne a legegyszerűbben megvalósítható, amihez a forradalom után a nagy számba Floridába menekült kubai emigránsokat akarták felhasználni.
Direkt amerikai katonai hadművelet megindítása a szigetország ellen
az igen kényes nemzetközi helyzet miatt szóba sem jöhetett,
ezért egy olyan diverzáns akcióban kellett gondolkodniuk, amit ugyan nem az amerikai ügynökök hajtanak végre, hanem az erre a célra toborzott kubai emigránsok, de a CIA támogatásával és szervezésében, valamint szoros felügyelete mellett.
Az elnök, Dwight D. Eisenhower jóváhagyta rendszerbuktató tervet, így a Fehér Ház áldása után Dulles és apparátusa nekiláthatott a kivitelezés megszervezésének.
Az „Operation Playa Girón" fedőnevű terv szerint az erre a célra kiválogatott és kiképzett valamint felfegyverzett kubai emigránsokat álcázott, hamis felségjelű hajókon illetve repülőgépeken a Disznó-öböl néven ismert Playa Girón mocsaras partvidékére szállítják,
ahonnan légi fedezet mellett a közeli Escamblay-hegységig kellett előretörniük, és állásokat kiépíteniük.
A CIA stratégái úgy kalkuláltak, hogy a „felszabadító erők" partraszállásnak hírére országos forrongás fog kitörni a szigetországban,
ami végül elsöpri Castro rendszerét,
arról nem is beszélve, hogy a kirobbantani készült polgárháború megteremtette volna az ürügyet az amerikai reguláris erők beavatkozására is.
Az akcióra kiválasztott 1500 kubai emigránst 1960 márciusától a Nicaraguában és Guatemalában lévő amerikai katonai bázisok területén képezték ki, a legnagyobb titokban.
Belőlük állították fel a 2506. dandárt (Brigada Asalto 2506 ), amelyet elavult, többnyire második világháborús haditechnikával szereltek fel. A hadművelet koncepciójába azonban már a terv kidolgozása során súlyos hiba csúszott.
A CIA nem rendelkezett pontos és megbízható hírszerzési információkkal a kubai belpolitikai viszonyokról.
Az amerikai tervezők azt feltételezték, hogy Castro autoriter és egyre inkább nyíltan diktatórikus rezsimjével szemben igen nagy a belső elégedetlenség, holott 1960-61-ben
még viszonylag magasan lobogott a Batista-diktatúra megdöntése miatti forradalmi lelkesedés,
a nagy kijózanodás ideje csak később jött el a kubai társadalomban.
Az MI6, a brit külföldi hírszerzés 1961 márciusában arról tájékoztatta amerikai társszervét, hogy a szovjet titkosszolgálat tudomást szerzett a CIA készülő akciójáról, és arra is figyelmeztette az amerikaiakat, hogy a civil lakosság nagy többsége várhatóan Castro mellett fog kiállni. A brit hírszerzés értesülései mindenben pontosnak bizonyultak.
A KGB ügynökeinek ugyanis valóban sikerült megszerezniük az amerikai akciótervet, amiről a szovjetek azonnal tájékoztatták is az ekkor már barátinak tekintett kubai vezetést.
Fidel Castrónak így maradt elég ideje és lehetősége felkészülni a diverzáns akció elhárítására,
holott a CIA terve szerint éppen az akció meglepetésszerűsége lett volna a remélt siker záloga.
Dulles és tanácsadói mindezek ellenére úgy döntöttek, hogy mégis megkísérlik az akciót, amihez megkapták Kennedy elnök beleegyezését is.
Az akció 1961. április 15-én vette kezdetét, első lépésben Higino Diaz 160 fős felfegyverzett csoportja próbált meg partra szállni a sziget keleti csücskében, de nem jártak sikerrel.
A másnapi kísérletük szintén kudarcba fulladt, az álcázott amerikai támogatás ellenére.
Az amerikai szállítóhajók Costa Rica-i zászlók alatt hajóztak, a partraszállás körzetét bombázó amerikai gépek pedig kubai felségjelzést viseltek.
A CIA az akció amerikai jellegének leplezésére más trükköket is bevetett, így például április 15-én egy „kubai emigráns gép" landolását is megrendezték Miami repülőterén.
Fidel Castro, - akit a KGB értesítésének köszönhetően egyáltalán nem ért váratlanul a titkosnak szánt akció-, azonnal mozgósította a kormánycsapatokat,
valamint bombasztikus beszédben hívta fel a lakosságot a „kubai forradalom vívmányainak megvédésére".
Castro felhívása egyáltalán nem volt hatástalan, ugyanis a beszéd elhangzása után azonnal több százezren jelentkeztek önkéntesnek a milíciába.
Az akció szinte még el sem kezdődött, de máris nemzetközi botrányba fulladt, ami miatt Kennedy elnök kénytelen volt lefújni a felkelők támogatására tervezett április 16-i bombázó bevetést.
A légi támogatás visszavonása pedig megpecsételte a partra dobott felkelők sorsát.
Fidel Castro 25 ezer katonát, 9000 rendőrt és 200 ezer milicistát irányított a Disznó-öböl térségébe, ekkora erővel szemben pedig semmi esélye sem volt a diverzánsoknak.
A kubai kormányerők alig két nap alatt a tengerbe szorították a támogatás és muníció nélkül maradt felkelőket, akik közül az április 22-ig elhúzódó utóharcokig néhány szerencsést még sikerült kimenteni, a zömük, 1200 fő viszont kubai fogságba esett.
A Disznó-öbölben elszenvedett megszégyenítő kudarc a súlyos politikai presztízsveszteség mellett még egy komoly következménnyel járt
az Egyesült Államok számára: a kudarcba fulladt invázió után Castro végleg a Szovjetunió mellett kötelezte el rendszerét, Nyikita Szergejevics Hruscsov szovjet pártfőtitkár nem kis örömére.
Az elhibázott akciótól - amiért a nyilvánosság előtt Kennedy elnök vállalta a felelősséget, pedig valójában a CIA számlájára volt írható a kudarc- egyenes út vezetett az 1962-es rakétaválságig, ami majdnem atomháborúba taszította a világot. De ez már egy másik történet.