Ítéletnapi fény villant fel a Jeges-tenger felett
![Cár-bomba](https://cdn.origo.hu/2023/12/NhUB-RS7g0G5KFJyv4XfF9aSeYMUorX50dCBsFEDSIA/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzljMTAyMzM3ZDEzMjRjMGJiZTBkOWY4NDgyZjNkZGE2.webp)
„Szólt a Magasztos Úr: Most én vagyok a Halál, világok pusztítója"
(Részlet a Bhagavad-gítából)
Még ki sem tört a második világháború, amikor 1939. augusztus 2-án a náci Németország titkos atomkutatásai miatt aggódó Albert Einstein és a magyar származású Szilárd Leó levelet írt az Egyesült Államok elnökének, Franklin D. Rooseveltnek, amelyben arra hívták fel az elnök figyelmét, hogy mekkora veszélyt jelentene, amennyiben Adolf Hitler jutna elsőként az atomfegyver birtokába.
Miután az 1941. december 6-i Pearl Harbor elleni japán támadás után Amerika belépett a háborúba, a Harmadik Birodalom európai hadszíntéren addig elért katonai sikereinek hatására is, Roosevelt 1942-ben hozzájárult a szupertitkos Manhattan-terv, az amerikai atomprogram elindításához.
Mint utóbb kiderült, a hírszerzés erősen túlértékelte a német nukleáris program jelentette fenyegetést,
amelyet a világhírű Nobel-díjas atomfizikus, Werner Heisenberg irányított. Roosevelt elnök azonban mindenféleképpen el akarta kerülni, hogy atombomba jusson Hitler kezébe.
A Manhattan-terv élére kinevezett Robert Oppenheimer, és a csoportjában dolgozó számos kiváló amerikai, olasz, illetve magyar származású fizikus erőfeszítéseinek köszönhetően, 1945 nyarára elkészült az első, a sajátos Trinity (Szentháromság) kódnevet kapott implóziós-szerkezetű plutóniumbomba,
amellyel - mint a világtörténelem első kísérleti atomfegyverével-,
1945. július 16-án, az új-mexikói White Sand bázison sikeres tesztrobbantást hajtottak végre.
Az éppen a potsdami konferencián tartózkodó Harry Truman elnököt „A baba sikeresen a világra jött" lakonikus rövidségű kódolt táviratban értesítették az eredményes tesztről.
Az elnök először a konferencián résztvevő Winston Churchill-lel osztotta meg a nagy hírt,
majd a brit miniszterelnökkel tanácskozva úgy döntöttek, hogy Sztálint is beavatják, akivel Truman közölte: Amerika minden addiginál pusztítóbb, a háború sorsát eldönthető fegyver birtokába jutott.
Churchill úgy vélte, hogy a lelkesen helyeslő Sztálin nem ismerte fel az amerikai elnök közlésének jelentőségét, ám ebben a brit miniszterelnök tévedett.
A szovjet Állami Honvédelmi Bizottság - amelynek Sztálin állt az élén-, 1943-ban külön titkos kutatócsoportot állított fel Igor Kurcsatov akadémikus vezetésével az atombomba előállítására, csakhogy az oroszok a háborús évek alatt már nem tudták behozni az amerikai atomkutatásokkal szemben fennálló lemaradásukat.
A Hirosimára 1945. augusztus 6-án ledobott „Little Boy" (Kisfiú) kódnevű uránium, majd a három nappal később Nagaszakira vetett " Fat Man" (Kövér ember) nevet viselő plutóniumbomba bevetése mély aggodalommal töltötte el Sztálint, aki a szovjet atomkutatások felgyorsítására adott utasítást.
Roosevelt halála után jelentősen megromlott a szövetséges nagyhatalmak között fennálló, és addig is kényes egyensúlyon alapuló viszony. A Rooseveltet követő új elnök, Harry Truman már korántsem tanúsított olyan feltétlen bizalmat Sztálin iránt, mint az elődje.
Annyira lehet megbízni benne, mint Hitlerben, vagy Al Caponéban"
– írta feleségének, Bless-nek egyik bizalmas levelében a szovjet diktátorról. A Vörös Hadsereg által elfoglalt közép-kelet-európai országok kíméletlen szovjetizálása, valamint a polgárháborút kirobbantó görög kommunisták leplezetlen moszkvai támogatása miatt Truman kijelentette: „Elegem van a szovjetek dédelgetéséből!"
Az elnök nevével fémjelezett, és 1947-ben meghirdetett feltartóztatási doktrínával a hidegháború új szakaszába lépett,
amelyet az egymással szemben álló két szuperhatalom között egyre jobban kiéleződő fegyverkezési verseny jellemzett.
A kölcsönös elrettentési politikában pedig a nukleáris fegyverek kapták a főszerepet. A szovjet atomprogram vezetője, Igor Vasziljevics Kurcsatov akadémikus, a leningrádi (ma: Szentpétervár) Műszaki Fizikai Intézet magfizikus-professzoraként kezdett el behatóbban foglalkozni a radioaktivitás, majd a maghasadás kérdéseivel,
és 1940-ig több fontos tanulmányt is publikált e tárgyban.
Ennek köszönhette, hogy 1943-ban őt nevezték ki a titkos szovjet atomprogram élére.
Kurcsatov valamint öt vezető munkatársa 1946. december 24-én helyezték üzembe az első működőképes szovjet atomreaktort,
ezzel pedig megnyílt az út az atombomba megalkotásához szükséges hasadóanyag előállítására.
1949. augusztus 29. fontos mérföldkőnek számít a hidegháború történetében: ezen a napon robbantották fel az első kísérleti szovjet atombombát, amivel az Egyesült Államok atommonopóliuma mindörökre megszűnt.
A hidegháború hiszterizált légkörében az atommonopólium elvesztése új kihívás elé állította az Egyesült Államokat. Az atommonopóliumától megfosztott Amerika mindent megtett, hogy helyreállítsa a nukleáris fegyverkezésben korábban elfoglalt vezető szerepét, amit a fúziós, vagy ismertebb nevén a hidrogénbomba rendszerbe állításával láttak elérhetőnek.
A hidrogénbomba kifejlesztésének egy Amerikába kivándorolt magyar elméleti fizikus, Teller Ede vált a kulcsfigurájává,
akit később a "hidrogénbomba atyjaként" emlegettek.
Teller professzor George Gamow-val együtt már 1938-ban kidolgozta a termonukleáris fúzió elméletét.
A 20. század egyik legjelentősebb magyar származású elméleti fizikusa olyan nagy nevek mellett dolgozott, mint amilyenek az első amerikai atombomba megalkotásában is komoly szerepet játszó Enrico Fermi, a kavntumfizika egyik nagy ikonja, Niels Bohr, illetve a határozatlansági relációt felfedező Werner Heisenberg voltak.
Teller Ede még 1942-ben, - amikor Chicagóban a Nobel-díjas Enrico Fermi mellett az első amerikai atomreaktor megépítésén dolgozott -, vetette fel először azt az ötletet,
hogy a maghasadás elvén alapuló atombomba segítségével be lehetne indítani a termonukleáris fúziót.
Teller, - akit meghívtak a Manhattan-programba is – ettől számítva kezdett el behatóbban foglalkozni a szuperbomba lehetőségével.
Teller Ede elméleti munkásságának köszönhetően, a magyar származású professzor valamint Stanislav Ulam vezetésével 1952-re elkészült az Egyesült Államok (és a világtörténelem) első termonukleáris bombája.
A 10,4 megatonnás Ivy Mike kódnevű kísérleti hidrogénbombát 1952. november elsején robbantották fel a csendes-óceáni Marsall-szigetek egyik atollján.
Az Ivy Mike robbanószerkezetében egy hagyományos, úgynevezett fissziós atombomba indította be a cseppfolyós deutérium magfúzióját. (Amíg a fissziós atomfegyverekben az atommag hasadása, addig a termonukleáris eszközökben a magfúzió, pontosabban két hidrogénatom héliumatommá egyesülése szabadítja fel a nukleáris energiát.)
A szovjet politikai és katonai vezetést valósággal sokkolta az első amerikai kísérleti hidrogénbomba sikeres felrobbantásának híre.
A Kurcsatov-csoport erőfeszítésének köszönhetően tíz hónappal később, 1953. augusztus 12-én a Szovjetunió is behozta lemaradását, és felrobbantotta első kísérleti termonukleáris fegyverét, egy 400 kilotonna hatóerejű hidrogénbombát.
Az ezt követő években mindkét szuperhatalom katonai nukleáris kutatóintézeteiben az egyre nagyobb erejű termonukleáris fegyverek kifejlesztésén kezdtek el dolgozni.
A Szovjetunióban az 1950-es évek közepén, központi utasításra fogtak hozzá a valaha létezett legpusztítóbb termonukleáris fegyver, az AN602-es kódjelű hidrogénbomba kifejlesztéséhez,
a szovjet katonai atomkutatás egyik titkos központjában,
a Nyizsnij Novgorod-i körzethez tartozó Arzamsza-16 zárt városban.
Az utóbb a Cár-bomba nevet kapott atomfegyver kifejlesztésében a Szovjetunió legelismertebb magfizikusai, köztük Viktor Adamszkij, Jurij Babajev, Jurij Trutnyev, valamint a rendszerkritikussága miatt később hatósági üldözésnek kitett és száműzetésbe kényszerített Nobel-békedíjas Andrej Szaharov vettek részt, Jurij Boliszovics Hariton akadémikus vezetésével.
Az „Iván" becenevet viselő AN602-es kísérleti termonukleáris fegyver hatóerejét eredetileg 100 megatonnára tervezték,
ám egy ekkora bomba felrobbanásának kiszámíthatatlan következményeitől még maguk a tervezők is visszariadtak.
A végül 50 kilotonnás hatóerőre korlátozott háromfokozatú termonukleáris fegyver már 1959-re elkészült, de a nemzetközi helyzetben bekövetkezett átmeneti enyhülésre figyelemmel, a szovjet pártvezetés ekkor még a kísérleti robbantás elhalasztása mellett döntött.
Nem kellett azonban túl sokat várni ahhoz, hogy ismét borongóssá váljon a világpolitika horizontja.
Az 1960. május elsején a Szovjetunió légterében bevetés közben lelőtt amerikai U-2 magassági kémrepülőgép ügye, valamint a berlini válság ismét kiélezte a két nagyhatalom közti viszonyt, ami miatt Nyikita Szergejevics Hruscsov, az SZKP első titkára 1961. július 10-én kiadta az utasítást a „Cár-bomba" felrobbantására.
Hruscsov elsősorban a szovjet nukleáris fölényt bizonyító erődemonstrációnak szánta a szuperfegyver felrobbantását, amit - ezt kihangsúlyozandóan – az SZKP október végére összehívott XXII. kongresszusának idején kellett végrehajtani.
1961. október 30-án kora reggel, az arhangelszki körzetben fekvő Vaenge légi bázis betonján, alapjáraton pörgő légcsavarokkal várakozott a startengedélyre az a speciálisan átalakított és hófehér fényvédő festéssel ellátott Tupoljev TU-95V típusú négyhajtóműves stratégiai bombázó,
amelynek bombakamrájában minden idők legpusztítóbb fegyvere,
a 8 méter hosszú és 27 tonna tömegű Cár-bomba lapult.
Amikor a torony megadta a felszállási engedélyt, a gépparancsnok ütközésig előretolta a gázkarokat. A négy, egyenként 15 ezer lóerős Kuznyecov gázturbinás hajtómű felbőgött, és a „Medve" egyre jobban gyorsulva végigrobogott a betonon, hogy a futópálya végén halálos terhével a levegőbe emelkedjen.
A TU-95, bombakamrájában a rettenetes erejű tömegpusztító eszközzel fokozatosan gyűjtötte a magasságot,
majd miután a parancsnok jobbfordulóba döntötte a gépet, északkeletnek, a sarkkörön túl fekvő Novaja Zemlja szigete felé vette az irányt.
Amikor a gép az előírt 10 500 méteres magasságon elérte a bevetési körzetet, a TU-95 személyzete vastag fekete szemüveget vett fel. A bombavető tiszt, a kapott parancs szerint rendben kioldotta a képletes apokalipszis eljövetelével fenyegető pusztító eszközt.
Az útjára engedett „halál angyala" széles ejtőernyőjén függve, némán süllyedt lefelé.
Az időzítőszerkezetet – amely a légnyomás változását érzékelte – úgy kalibrálták, hogy a földfelszínhez képest 4200 méter magasban aktiválja a termonukleáris reakciót beindító atombombát.
Noha végeztek előzetes modellszámításokat a gigantikus robbanás várható hatásairól,
valójában senki sem tudta pontosan, hogy mi fog történni, amikor felvillan az ítéletnapi fény.
Ekkora energiát ugyanis még sohasem szabadított el az ember.
Alighogy a bombázótiszt kioldotta a TU-95 halálos terhét, a gép maximális sebességgel kezdett elmenekülni a hamarosan bekövetkező termonukleáris robbanás epicentrumának körzetéből.
A pilóták homlokán hideg verítékcseppek gyöngyöztek, miközben fél szemmel az egykedvűen ketyegő stopper mutatóját lesték, hiszen halálos versenyfutásban álltak az idővel.
1961. október 30-án, helyi idő szerint pontban 11 óra 32 perckor egy másik nap kelt fel hirtelen Novaja Zemlja felett. Az ítéletnapi felvillanás nyomán kialakult hatalmas, rohamosan növekvő és vörösen izzó tűzgömb pillanatok alatt elérte a felszínt,
és csak hajszálon múlott, hogy nem nyelte el a teljes sebességgel, kétségbeesetten távolodó bombavető gépet.
A termonukleáris robbanás hőhatása olyan erős volt, hogy az epicentrumtól 100 kilométeres távolságra is még harmadfokú, halálos égési sérülést okozott volna.
A gigászi felvillanás fényhatását az 1000 kilométer távolságra fekvő Finnországban is észlelték.
A Cár-bomba lökéshullámai által keltett szeizmikus hullám háromszor kerülte meg a Földet.
A robbanás nyomán hatalmas gombafelhő tört a magasba, amelynek negyven kilométer szélesen elnyúló teteje behatolt a mezoszférába, és szinte a világűr határáig, 64 kilométeres magasságig emelkedett fel.
Az 50 megatonnás pusztítóeszköz erejét jól szemlélteti,
hogy a Cár-bomba felrobbanásakor 39 nanoszekundum (3,9 X 10-8 másodperc) alatt 2,1 X1017 joule energia szabadult fel, ami 5,3 X1024 watt teljesítményt jelent, és ez a Nap által ugyanennyi idő alatt kisugárzott energia kereken egy százalékának felelt meg.
A Cár-bomba erejét mind a mai napig egyetlen nukleáris eszköz sem szárnyalta túl.
Összehasonlításképpen, az Egyesült Államok legerősebb kísérleti hidrogénbombája, a Castle Bravo hatóereje 15,5 megatonna volt.
Az 1960-as évek derekától a hidegháborús fegyverkezési versenyben a minél pontosabb navigáció, a műholdas technológiák, illetve a hordozóeszközök sebessége vált az elsőszámú prioritássá, ami miatt a megalomán tömegpusztító fegyvereket nyugdíjba küldték.