A magyar területek visszafoglalásának egyik legvéresebb csatája
![Zenta](https://cdn.origo.hu/2023/12/w_4_aBY4JfHKgDXpp3Hloh1e9iBnIWuXGrrqR2Hi39M/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzQ2OGFmOWM2NTU5YzRiOWQ5YjkyNTAwYjAzNTgwZjRj.webp)
A középkori magyar állam 1526. augusztus 29-én a mohácsi csatában elbukott, a török napra pontosan 15 évvel később, 1541-ben Budát is elfoglalta. Az ország három részre szakadt, a XVII. század derekán a Habsburg és a török világbirodalom közötti határvonal még mindig Magyarország közepén húzódott, az ország hadszíntér maradt.
A kiürült kincstárú, európai hatalmi játszmákkal elfoglalt Habsburgok kerültek minden bonyodalmat a kimerült törökkel, így újra és újra megerősítették a békét a Portával.
Zrínyi Miklós téli hadjárata után 1664-ben a szentgotthárdi csatában a keresztény seregek óriási győzelmet arattak ugyan, de az ezt követő szégyenletes vasvári béke a török kezén hagyta minden hódítását.
Az országos felháborodás a Wesselényi-féle összeesküvéshez, majd a Thököly-felkeléshez vezetett. Thököly sikerei láttán a török 1683-ban (1529 és 1532 után harmadszor) megkísérelte Bécs elfoglalását, ahonnan I. Lipót császár el is menekült, ám
a Sobieski János lengyel király által vezetett felmentő seregektől megsemmisítő vereséget szenvedtek.
A következő évben a váratlan győzelmen felbuzdult Habsburgok, Velence és Lengyelország XI. Ince pápa kezdeményezésére létrehozták a Szent Ligát a török elleni harcra.
A Liga seregei először Thököly hatalmát söpörték el, s 1686-ban felszabadították Budát, 1688-ban egy időre visszavették Belgrádot (Nándorfehérvárt), bevonultak Erdélybe. 1690-ben Köprülü Musztafa nagyvezír újjászervezte a török seregeket, amelyek 1691-ben a háború legvéresebb csatájában Szalánkeménnél vereséget szenvedtek Bádeni Lajos keresztény hadaitól.
A következő években váltakozó szerencsével folytatódtak a harcok, a döntő évnek 1697 bizonyult.
A Nagy Szulejmán babérjaira áhítozó II. Musztafa szultán személyesen szállt hadba, de a Habsburgok is nagy erőket irányítottak Magyarországra. A 60 ezer fős császári sereget az igen tehetséges Savoyai Jenő herceg vezette, a török sereg létszáma mintegy 70-100 ezerre volt tehető. A keresztény seregek végül 1697. szeptember 11-én Zentánál, a Tiszán való átkelés közben lepték meg az oszmánokat, akik az átkelést jól kiépített védművel próbálták biztosítani.
Savoyai Jenő a kínálkozó alkalmat felismerve ágyúztatni kezdte a hajóhidat, majd sikerült betörnie a védősáncok mögé, a már a túlparton lévő szultánnak tehetetlenül kellett szemlélnie csapatai megsemmisülését.
A visszavonulási lehetőségtől megfosztott, pánikba esett törökök hatalmas veszteséget szenvedtek, a csatatéren mintegy húszezer holttest maradt (köztük a nagyvezír), tízezren menekülés közben fulladtak a Tiszába.
A tizenöt éves török háborút megpecsételő csatában a császáriak mindössze 700 embert vesztettek. Az eredetileg Erdély ellen vonuló II. Musztafa a hadjáratot félbeszakította és hazatért Isztambulba. Savoyai Jenő nem üldözte, mert katonái elfáradtak, zsoldjuk elmaradt, német szövetségesei pedig maguk is hazavonultak.
A törökök ellenállását megtörte a vereség, már 1698 elején béketárgyalások kezdődtek angol közvetítéssel.
A Szent Liga és a Török Birodalom végül 1699. január 26-án kötötte meg a karlócai békét, amely a status quot foglalta írásba, a békével Magyarország nagy részén megszűnt a másfél évszázados török hódoltság.
(MTVA Sajtóarchívum)