Aki nélkül sokkal kevesebbet tudnánk az erdélyi mindennapokról
![Apor Péter](https://cdn.origo.hu/2023/12/VyhibGVR5wOoRGV6uUWSkZQlxhw-9wwPUPair3gjFn4/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2UzZGY5OWViMmVhNTQxMzVhMWFmOTYxZTUyNWMxMmU0.webp)
Apor Péter 1676. június 3-án született családja altorjai birtokán. Édesapja még ebben az évben elhunyt, így neveléséről nagybátyja gondoskodott. A feltétlenül császárhű, az erdélyi katolikus ellenreformáció egyik legfontosabb alakjának számító, ugyanakkor székely származására büszke, klasszikus műveltségű mecénás és főúr Apor István nagyban befolyásolta unokaöccse nézeteit.
Apor Péter Kolozsváron, majd a nagyszombati jezsuita egyetemen bölcsészeti, majd jogtudományi doktori címet szerzett, ezután erdélyi birtokain gazdálkodott.
A törököt ekkorra már kiűzték Magyarországról, de Erdély - az ott élők bánatára - nem egyesült Magyarországgal, hanem az 1690-ben kiadott Diploma Leopoldinum értelmében a Habsburg Birodalom részévé vált. Belügyeiben önállóságot élvezett,
fő kormányszerve a közvetlenül a bécsi udvarnak alárendelt, Kolozsváron működő Gubernium (Kormányzótanács) lett.
A közigazgatás működtetése, az új terület pacifikálása érdekében I. Lipót királynak a nem túl nagyszámú udvarhű katolikus főnemes mindegyikére szüksége volt, vélhetően ezért nevezte ki Aport 1699-ben Küküllő vármegye főispánjává.
Apor ugyanebben az évben vette feleségül Kálnoki Borbálát, akitől tizenkét gyermeke született, azonban - a korszakban szokatlan módon - 27 év után elváltak egymástól. Érdekes adalék, hogy Anna nevű lányának házassága ugyancsak válással végződött, s a per során ő volt lányának védőügyvédje. József nevű fia pedig egy olyan lányba lett szerelmes, akit boszorkánysággal vádoltak meg és börtönbe is zártak, így az esküvő elmaradt.
Az 1703-ban kezdődött Rákóczi-szabadságharc felforgatta életét, többször is menekülni kényszerült a kuruc hadak elől, rövid időre fogságba is esett, birtokait elvesztette.
1706-ban átállt a másik oldalra, ekkor viszont a császáriak börtönözték be, csak 1707 novemberében szabadult. Ismét a bécsi udvar hűségére térve több főkapitányi pozíciót kapott, az 1711-es szatmári béke után pedig III. Károly király bárói rangra emelte. Élete azonban viszontagságos maradt, a pestisjárvány miatt el kellett hagynia lakhelyét, házassága válságba került, marháit többször elhajtották,
családja azzal vádolta, hogy elherdálta az óriási Apor-vagyont, kifosztotta a kézdiszentléleki templomot.
Feltétlen császárhűsége ellenére sem sikerült országos méltósághoz jutnia, az élete végén felajánlott királyi tanácsosi címet nem is fogadta el. Vakon, magányosan és búskomoran halt meg 1752. szeptember 22-én altorjai birtokán, hetvenhat éves korában.
Az idősödő Apor az írásban talált menedéket. Latin nyelven írta meg 1727-ben családja történetét, származását Árpád vezér állítólagos fiáig, Opurig vezetve vissza, Synopsis mutationum című munkájában évkönyvszerűen veszi sorra születésétől 1748-ig az erdélyi történelem eseményeit.
Legismertebb és legfontosabb munkáját azonban 1736-ban Metamorphosis Transylvaniae, azaz Erdélynek változása címmel magyarul vetette papírra. Ebben korának szokásait - étkezés, öltözködés, esküvők, temetés, utazások - veszi sorra és állítja szembe az egy évszázaddal azelőttivel,
bepillantást engedve Erdély Habsburg fennhatóság alatti és az önálló fejedelemség alatti mindennapjaiba, bár elismeri, hogy utóbbit csak elbeszélések alapján ismeri.
A meggyőződéses konzervatív Apor egész művében visszaköszön egy óriási ellentmondás: a romlás elsődleges okának nem Erdély Habsburg fennhatóság alá kerülését tartja, kezdetének mégis ennek időpontját, az 1687-es évet tekinti. Kárhoztatja a szerinte túlzó és értelmetlen költekezést, mégis saját maga írja le, hogy régen egész
Erdélyen üres pénztárcával lehetett átutazni, mert mindenhol vendégül látták a vándort. Felháborítja a „nájmódi", a német szokások térnyerése, mégsem szól egy rossz szót sem az udvar ezt elősegítő politikájáról.
Bűnnek tartja a pazarlást, a „czifraságot", a régi hagyományoktól való eltávolodást, amivel a korábbi idők puritán, „együgyü" (azaz egyszerű), esetenként kegyetlen és érzéketlen, de számára sokkal jobban érthető világát állítja szembe.
Kifejezetten negatív színben ábrázolja a nőket és a nem különösen jómódú új nemességet, de ezt érthetővé teszi boldogtalan házassága, büszkesége.
Jóllehet Apor elsősorban a külsőségekről, szokásokról, szórakozásról ír, a sorok között kiolvasható meggyőződése: ha az új nemzedék eltávolodik a hagyományoktól, az erdélyiek életét évszázadokig, még a török időkben is meghatározó mentalitástól, az eljelentéktelenedést, az identitásvesztést, és így Erdély bukását kockáztatja.
Műve felbecsülhetetlen történeti forrás, nélküle sokkal kevesebbet tudnánk az erdélyi mindennapokról.
A legérdekesebb és legjobban sikerült talán az utolsó, tizenharmadik „czikkely", amelyben diákéveiről számol be. Emellett részletesen leírja II. Apafi Mihály fejedelem esküvőjét, anekdotázik a fejedelmek borozási szokásairól, ismerteti a katolikus és protestáns temetések menetét, a korabeli udvarlási szokásokat, az általa felesleges cicomának tartott kávé, dohány és csokoládé térnyerését az erdélyi főurak között.
Apor Péter Metamorphosisát 1863-ban adta ki a Magyar Tudományos Akadémia, a történettudomány ekkor igyekezett összegyűjteni és elérhetővé tenni mindenki számára a magyarok történetére vonatkozó legfontosabb forrásokat.
A szöveg több kiadást is megért, 1936-37-ben pedig - a mű születésének kétszázadik évfordulóján - ugyanezzel a címmel tanulmánykötet jelent meg Erdélyben arról, hogy a trianoni döntés értelmében román fennhatóság elé került területeken hogyan változtak meg a mindennapok.
(MTVA Sajtóarchívum)