A feltámadás legrejtélyesebb ereklyéje: a torinói lepel
![torinói lepel](https://cdn.origo.hu/2023/12/pT7HfnXcCxXLKq4SmBACEPis2r_EaYuySviKtYv3tfo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2EwMTk0ZjQzZmM3NTQ2ODNhOWM1ZTdjZGE2ZWM4NDkz.webp)
„A test a lepelben megsemmisült, dematerializálódott, majd valahol máshol azonnal újra materializálódott, akár élve, akár élettelenül."
(Giuseppe Baldachini fizikus, az ENA Kutatási Központ igazgatója a lepel vizsgálatáról.)
Jézus halotti lepléről elsőként az evangélisták emlékeztek meg az újszövetségi Szentírásban. A „legfiatalabb tanítvány", János, aki a feltámadás hírére az elsők között érkezett a sziklasírhoz, a következőket írja az evangéliumában: „A másik tanítvány gyorsabban futott, mint Péter, és elsőként ért a sírhoz. Lehajolt, és látta lerakva a gyolcsokat, de nem ment be. Azután odaért Simon Péter is, aki követte őt,és bement a sírboltba."
„Látta letéve a gyolcsokat és a kendőt, amely a fején volt, nem a gyolcsok mellé helyezve, hanem külön egy helyen, összehajtva. Akkor bement a másik tanítvány is, aki először érkezett a sírhoz; látta és hitt." (János, 20, 4-8)
Máté (Lévi) ugyancsak megemlékezik Jézus halotti gyolcsáról: „József levette a testet, tiszta gyolcsba göngyölte." (Máté, 15,46). Márk az evangéliumában szintén megemlíti a halotti leplet, amibe a Megváltót fektették: „Az pedig gyolcsot vásárolt, majd levette Jézust a keresztről, begöngyölte a gyolcsba és sziklába vájt sírboltba helyezte, s a sír bejárata elé követ hengerített." (Márk,15,46)
Az újszövetségi Szentíráson kívül Jézus halotti lepléről az első ismert leírás a 4. századból származik. Szent Cirill Kr. u. 340 körül arról írt,
hogy Jézus halotti leplét Jeruzsálemben őrzik, mint „a feltámadás egyik tanúját".
A 6. század elején Jeruzsálemből Edesszába került a lepel, „a kép, amelyet nem emberi kéz készített". A leplet 944-ben Konstantinápolyba (Bizáncba) vitték, ahol VII. Konstantin császár a blakhernai Mária templomban helyeztette el a szent relikviát. 1204. április 13-án Velence felbujtására a keresztesek kifosztják és felgyújtják a várost; a Krisztus halotti gyolcsának tartott lepelnek ekkor nyoma vész.
I. Theodórosz császár így ír erről III. Ince pápának: „A velenceiek szétosztották egymás közt a kincseket... ugyanezt tették a franciák az ereklyékkel és a szent lepellel, amelyben Urunk a feltámadás előtt feküdt."
Több bizonyíték is arra utal, hogy a 13. században a középkor egyik legbefolyásosabb és legtitokzatosabb francia alapítású lovagrendje,
a templomosok birtokába került a lepel.
1287-ből származik az az írásos feljegyzés, amelyben egy frissen felavatott templomos lovag, Arnaut Sabbatier azt írja, hogy a lovaggá ütési ceremónia alkalmával Krisztus halotti leplére kellett letennie a lovagi esküt.
A lepel templomos birtoklását bizonyítják a rend bukásának a körülményei is. 1307. október 13-án, pénteken, IV. (Szép) Fülöp francia király parancsára a királyi katonaság Párizsban, illetve az ország más városaiban is egyszerre ütött rajta a templomos rendházakon, és az uralkodó utasítására lefogták a lovagokat. A kapzsi Fülöp abból a célból, hogy megkaparintsa a templomosok kincseit, a lovagokat eretnekséggel, bálványimádással vádolta meg, amihez a lepelre tett eskü szokását használta fel ürügyként.
A lepel 1534-től egészen 1983-ig a Savoya-ház tulajdonában volt,
ekkor II. Umberto végakaratának eleget téve a család a Vatikánnak ajándékozta a leplet. Ekkortól, 1983-tól őrzik a keresztény hagyományban Jézus halotti gyolcsának tartott leplet a torinói Keresztelő Szent János katedrálisban.
A Savoya-ház tulajdonába került lepel az évszázadok során feledésbe merült, és csak a 19. század végén került ismét az érdeklődés reflektorfényébe. 1898-ban egy olasz amatőr fotográfus, Secondo Pia ügyvéd I. Umberto olasz király engedélyével felvételeket készített a lepelről. A felvételek előhívása során Secondo Pia megdöbbenve azt tapasztalta, hogy a kép negatívján egy háromdimenziós, szakállas férfifej rajzolódott ki az üveglemezen. Az akkori fotótechnikával nem lehetett háromdimenziós képet készíteni,
így erre a furcsa jelenségre nem akadt elfogadható magyarázat.
Néhány évtizeddel később, 1931-ben Giuseppe Enri már sokkal modernebb technikával ismét felvételeket készített a lepelről. A korszerű eljárásnak köszönhetően ekkor újabb, addig nem ismert részletek váltak láthatóvá. Az alak testén korbácsütések, a csuklókon és a bokánál szög ütötte sérülések, a mellkason a szív tájékánál dárdaszúrás ütötte seb, a homlokon és a hajas fejbőrön pedig tövisszúrások nyomait azonosították.
A titokzatos lepel csak 1978 után vált igazán széles körben ismertté, amikor a lepel első tudományos vizsgálatát elvégző tudóscsoport egyik tagja, Ian Wilson brit magfizikus kiadta a nagy port felvert „A torinói lepel" című művét. 1978-ban a Vatikán engedélyével először végezték el a lepel átfogó természettudományos vizsgálatát. A kutatócsoport első fontos megállapítása az volt, hogy a szöveten látható alak kontúrja nem mesterséges eredetű, vagyis nem festett.
A halvány testkontúrt a lenszövet ismeretlen erőtől összepréselődött, megégett rostjai rajzolják ki. A vásznon a sebeknél észlelhető halvány vöröses foltok a korábbi elképzelések és egyes szkeptikusok vélekedésével szemben nem festéktől, hanem emberi vértől származtak.
Azt is sikerült megállapítani, hogy a vérmaradvány a Közel-Keleten relatíve gyakoribb AB vércsoportba tartozik. A Torinói Egyetem kutatója, Dr. Giovanni Tamburelli számítógépbe táplálta az emberi vér paramétereit, hogy kimutassa a leplen található összes vérnyomot. Számítógépes képfeljavítással az arcon - szabad szemmel nem látható - hajszálerekből származó vérnyomokat azonosított, és ez alapján
kizárta annak a lehetőségét, hogy a képmás létrejöttében emberi kéz játszott szerepet.
Az olasz Krisztallógráfiai Intézet kutatói olyan nanorészecskéket azonosítottak a leplen, amelyek egyértelműen arra utalnak, hogy egy traumatizált, megkínzott embert takarhattak be a halotti gyolccsal.
A lepel vizsgálatában részt vett fizikusokat elsősorban a kontúr keletkezésének problematikája érdekelte. Ők is arra az egybehangzó következtetésre jutottak, hogy kizárható a festett eredet; a kontúrt egyébként a legerősebb oldószer sem halványítja el az elvégzett kísérletek szerint.
Semmi olyan anyagot vagy festéket nem találtak, ami képes lenne a leplen látható módon kirajzolni a test kontúrját; egyértelműen kimutatták, hogy az alak körvonalai szabályosan beleégtek a lenszövet rostjaiba.
Ian Wilson összehasonlította a termonukleáris robbanáskor keletkezett nyomokat a leplen látható kontúrral és arra a következtetésre jutott, hogy a holttestet néhány másodpercig egy rendkívül nagy energiájú ismeretlen eredetű sugárzás érte.
Beljakov orosz atomfizikus hasonlóan vélekedett, amikor megállapította, hogy
Ilyen fizikai sugárzást a Földön nem ismerünk."
Robert Hedges (az oxfordi radiokarbonos vizsgálat vezetője) azt állítja, hogy a leplet ért sugárzás legjobban egy erős neutronkisüléshez hasonlítható. Mark Antonacci történész és Arthur Lind fizikus „Részecskesugárzás a testből" című közösen publikált tudományos cikkükben ismertették kutatási eredményüket,
mely szerint a lepel lenyomatát olyan sugárzás okozta, ami a lepel takarta testből jött.
A 2005 és 2010 között elvégzett legújabb vizsgálatokról az olasz sugárfizikai laboratórium (ENEA) kutatócsoportja által kiadott zárójelentés szerint kizárható, hogy a megkorbácsolt test kirajzolódása a halotti bomlás gázaiból jött volna létre, ami a testnyílásoknál kezdődik, a halál beállta után 40 órával.
Ennek semmi jelét nem találták,
következésképpen a test két napnál tovább nem lehetett a lepelbe takarva.
A textilt egy rövid ideig tartó vákuum UV-sugárzás tudná hasonlóképpen elszínezni, ha az 34 millió kilowattos VUV sugárzású volna. Ilyen eszköz azonban nincs a földön sem ma, és természetesen a középkorban sem volt.
A kutatócsoport így szintén kizárta a lepel középkori vagy mesterséges eredetét. A svájci Gent Egyetem textilszakértő professzora, Gilberto Raes kimutatta, hogy a lepel az anyaga és a szövésmintája alapján az 1. században készülhetett a mai Palesztina, illetve Izrael területén.
A lepel anyagából összesen 49 növényi spórát sikerült kimutatni, amelyek közül 14 endemikus faj csak Palesztinára jellemző, és ezekből további nyolc bennszülött növény kizárólag a Holt-tenger, illetve Jeruzsálem környékén honos. Az 1999-ben St. Louisban megtartott 16. Nemzetközi Botanikai Kongresszuson tovább árnyalták az addig megállapítottakat; két faj ugyanis csak és kizárólag a Jeruzsálem-Hebron régióban él.
A kutatók szerint az egyikből, a Gundelia tournefortii fajnevű tövises növényből készülhetett az a süvegszerűség,
ami a torinói lepel alakjának homlokán és fejtetején kimutatott szúrt sérüléseket okozta.
Avinoam Danin, aki a jeruzsálemi Héber Egyetem botanikaprofesszora, Uri Baruchhal, az Izraeli Régészeti Főfelügyelőség pollenszakértőjével együtt vizsgálta meg a leplen található virágporokat. Megállapították, hogy ezek közül az egyik pollen gazdája napszakosan csak délután 3 és 4 óra között nyílik.
(Az evangélium szerint Krisztus délután három óra körül halt meg, a közeledő ünnep miatt a testét pedig rögtön levették a keresztről és a halotti gyolcsba csavarták.) A lepel vándorlásával kapcsolatos történelmi forrásokat a botanikai szakvizsgálatok is megerősítették: a Jeruzsálem környéki növényeken kívül anatóliai és dél-franciaországi virágpolleneket is sikerült kimutatni a lepel anyagából.
A cikk a következő oldalon folytatódik!