Náci elmebaj: Göring parancsára önmagát üldözte a német légierő
![](https://cdn.origo.hu/2023/12/bxt1MUWN61gf0KpEuiTZmG36mGBwBYCVad-MPc-u6Us/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50L2E5OGEyNDc0ZmRmZTQ3ZTZiNTkyMWQ3YjdkOTg4ZjYw.webp)
Japán 1942-ben, a Midway elleni támadás részeként lerohanta az amerikai fennhatóság alatt álló Aleut-szigeteket is. A hideg, kopár szigetek mellék-hadszíntérnek számítottak, de nem lehetett figyelmen kívül hagyni az itt állomásozó japán megszálló erőt, mert a japán jelenlét nyugtalanította Alaszka és Brit Columbia lakosságát.
Az amerikai és kanadai légierő már 1942 nyarán megkezdte a szigetek bombázását. A szövetséges hadihajók, sőt tengeralattjárók, pedig gyakran közvetlen közelről ágyúzták partot. A legfontosabb sziget Kiska volt, ezért eldőlt, hogy itt szállnak majd partra a szövetségesek.
Kinkaid amerikai admirális azt mondta a várható csatáról, hogy
Mivel nem ez a legfontosabb hely a háborúban, kiképzési gyakorlatként kiváló tapasztalatokat szerezhetnek a katonák az ilyen műveletekről. Olyan lesz, mint egy kosztümös főpróba.
1943 augusztusában, az Operation Cottage nevű hadműveletben
95 hajó és 34,500 katona, köztük 5300 kanadai támadta meg a szigetet. A 168 szövetséges bombázó több mint 420 tonna bombát dobott a szigetre, a csatahajók és cirkálók pedig 330 tonna gránátot lőttek ki a partra.
A több órás tűz és bombázás után megindult maga a partraszállás. A szállítóhajókról bárkák vitték a katonákat a partra, miközben a hajók és a gépek a szigetet lőtték. Ahogy az amerikai és kanadai erők elérték a szigetet, a hadihajók feljebb helyezték a tüzet, nehogy a saját partraszállóikat pusztítsák el.
Az inváziós erő katonái két napon át, támogató ágyú- és géppuskatűzben, lassan haladtak előre. A magas hegyek, a nehéz terep megnehezítette az előre nyomulást. A katonák között gyorsan terjedtek a hírek a japán ellenállásról és a szövetséges halottak nagy számáról.
A támadók között azonban nem volt senki, aki személyesen látott volna japán ellentámadást. Amikor napok múlva elhallgattak az ágyúk és szétoszlott a füst, a partraszállt egységek legnagyobb meglepetésére teljes csend uralkodott a szigeten. Egyetlen japán puska sem dördült el és nem voltak sehol a rettegett fanatikusok, akiknek a tisztjei szamurájkarddal rohantak csatába.
Kiderült, hogy Kiska üres, egyetlen japán sincs a szigeten.
Amit a katonák hallottak, azok csak a félelem diktálta rémhírek voltak.
A japán hadvezetés az 5000 katonát három héttel korábban kivonta Kiskáról, mert rájöttek, hogy védhetetlen a sziget. Az akció tehát elvileg fényes szövetséges siker volt.
Azaz, csak lett volna, mert
az ellenség nélküli hadműveletben, az üres sziget elleni csatában összesen 313 katona meghalt.
Közülük 32-en akkor estek el, amikor az amerikaiak és kanadaiak japánnak nézték egymás és tűzharc tört ki közöttük. Veszteséget okoztak az aknák, a japánok által hátrahagyott csapdák és a balesetek is. Az amerikai haditengerészet 118 halottat és sebesültet veszített.
A hadművelet kritikusai kínosnak nevezték, hogy 5 ezer japán meg tudott szökni az amerikai blokádon keresztül. Az akciót vezető admirálisnak azt rótták fel, hiába jelentették neki a felderítőgépek pilótái, hogy egyetlen légvédelmi ágyú sem lőtt rájuk hetekig, a tengernagy ezt japán cselnek hitte.
Az észak-amerikai gyarmati háborúk idején, 1751-ben a britek elfoglalták a franciáktól a Michilimackinac nevű erődöt Michiganben, ami az odzsibua törzs területén épült. Az őslakosok és a britek itt nem háborúztak egymással, csak néha történt egy-egy kisebb csetepaté közöttük. Így viszonylagos nyugalomban telt el a következő 12 év.
Olyannyira nyugalmas volt a helyzet, hogy az őslakosok gyakran jártak az erőd falai alatti, nagy mezőre, ahol spontán egy piac alakult ki az erre járó kanadai kereskedők és az indiánok között. Az indiánok a mezőn táboroztak, jellemzően több százan, és napközben élénk alkudozás folyt az árukért.
Az őslakosok a táborozás közben gyakran egy baaga'adowe nevű labdajátékot, a mai lacrosse ősét játszották. Az angol helyőrség eleinte az erőd falairól nézte a meccseket, de ahogy telt-múlt az idő, úgy lett egyre lazább a katonák fegyelme. Ebben nagy szerepe volt az erőd parancsnokának, George Etherington őrnagynak, aki, bár a gyarmatokon született, túlságosan elsajátította az anyaországi szokásokat.
Az őrnagy úgy vélte, hogy a háborút, az háború, a sport pedig sport, ezért amikor az indiánok meghívták az odzsibuák egy meccsére egy szomszéd törzs ellen, az angol király születésnapja alkalmából, nem gyanakodott. Hiszen az ezt megelőző hetekben sosem igazolódtak be az ijedősek figyelmeztetései, hogy a törzsekben forr az indulat és valami veszélyesre készülnek. Etheringtont annyira idegesítették ezek a vélemények, hogy megfenyegette a rettegőket, Fort Detroitba küldi őket börtönbe.
Az őrnagy nem tudta, hogy azt az erődöt már hetek óta ostromolják a híres Pontiac indiánjai, akik fellázadtak a brit uralom ellen.
Így Etherington feltette a parókáját, és a helyőrség legnagyobb részével, 1763. június 2-án, egy forró napon, fegyvertelenül kivonult a mezőre, leheveredett a fűre és várta az összecsapást. A meccs előtt megtapsolta a két törzsfőt, de az odzsibuáknak szurkolt, mert az ő győzelmükre fogadott. Megkezdődött a játék, amiben ötszáz őslakos vett részt.
Az angol katonák nem figyelték a nyitva hagyott kaput és a körülötte sétálgató, takarókba burkolózott indián nőket.
Egyszer csak a labda szerepét helyettesítő fadarab az erőd kapujában esett le. A játékosok odarohantak, hogy megszerezzék az ellenfél elől. Ekkor a nők a takaróik alól késeket és csatabárdokat adtak a játékosoknak, akik vérszomjas harcosokká váltak.
Az indiánok másodpercek alatt megölték a katonákat a mezőn, elfoglalták az erődöt és ott folytatták a mészárlást.
A támadásban végül minden angol meghalt, de az őslakosok megkímélték a kanadai franciák életét.
Etherington őrnagy és William Leslye hadnagy az erdőbe menekült, ahol másnap elfogták őket, és csak több hónap fogság után engedték őket szabadon.
A cikk folytatódik, lapozzon!