A Balaton-körrel csak egy baj van, túl hamar véget ér
![eger-balaton kerékpártúra](https://cdn.origo.hu/2023/12/2HsGw1Cc3MM4ndLee9DpHR-R_eQsBuoyIICnKXn2Mzo/fill/1347/758/no/1/aHR0cHM6Ly9jbXNjZG4uYXBwLmNvbnRlbnQucHJpdmF0ZS9jb250ZW50LzlmNGIxNDc5YWM4MDQxZDliOTBkMjIyZmE2YjY0Yzkz.webp)
A Balaton körbetekerésében évek óta csak egyetlen dolog zavart. Nem a falkákban közlekedő német nyugdíjasok, nem a kerékpárút zsúfoltsága. Még csak nem is az aszfalt minősége, pedig néhol gyökérzettől felnyomott betonhullámokat, fagytól tördelt kátyúkat kell kerülgetni. A túlárazott büféket, a türelmetlen autósokat és a boltokban várakozó sorokat mind-mind elnéztem neki. Egyedül az bántott, hogy túl hamar véget ért.
Ezért döntöttünk úgy az idén, hogy már Egerben elkezdjük a kilométerek gyűjtését, és két hét alatt nemcsak a Balatont, de az ország egy szép szeletét is megismerjük. A hétköznapokon ugyanis hajlamosak vagyunk csukott szemmel közlekedni, ezért érdemes a környezetünket néha egészen más perspektívából szemügyre venni.
Mivel mountain bike-kal vágtunk neki a túrának, egy hátizsákban el kellett férnie minden ruhának, felszerelésnek, kiegészítőnek és csokiszeletnek. Választhattuk volna a csomagtartós megoldást is, de a terepről nem akartunk lemondani.
Egy kerékpártúra esetén kompromisszumokat kell kötni,
mi a derék-, hát-, és fenékfájás mellett döntöttünk, cserébe sár, földút vagy kaviccsal bélelt vízmosás nem állhatott az utunkba.
A napi távot igyekeztünk nagyjából száz kilométerekre tervezni, mivel sokat biciklizünk, ezt tarthatónak ítéltük. A Mátra megmászásával indult a túra egészen Kékestetőig. A tévétorony lábáig kapaszkodtunk fel, azért csak odáig, mert a kilátó délután négykor bezárt. Így csupán a tiszta levegőt élvezhettük az ország legmagasabb pontján, a panorámát nem, de ezt hamar feledtette az első esti vendéglátóinktól kapott bőséges vacsora.
A Mátrát követte a Cserhátalja dimbes-dombos, zöldellő vidéke távolba futó pipacsmezőkkel, majd a fővárost átszelve az Etyeki-dombság szőlővesszei között harcoltunk a felhőkkel. Az időjárás-jelentők nem villanyoztak fel minket: akár hetekig elhúzódó esőzést, búskomor napokat jósoltak. Ennek ellenére hol balról, hol jobbról került el minket az özönvíz. Ugyan láttuk a távoli felhőszakadásokat, de a mi esőkabátjaink a hátizsákban maradtak.
A Móri-árokban Csókakő törte meg a lendületünket.
A Vértes nyugati csücskére felkúszó falucska már messziről csábítja az utazót, gyönyörű fekvése, színes háztetői és szikláról vigyázó erődje mesebelivé varázsolja az ezerfős települést. A tizenkettedik században épített vár fontos stratégiai ponton feküdt. Innen védték azt a bizonyos „fehérvárra menő hadiutat" (Feheruuaru rea meneh hodu utu rea) a Gaja-patak völgyében, amelyre első magyar nyelvemlékünk, a tihanyi alapítólevél híres mondattöredéke utal.
A történelmi pihenőt a Bakony megmászása követte. Apró, eldugott településeken kerekeztünk át, integető gyerekek, csaholó kutyák között. A híres bakonyi szél megmutatta, hogy nem csak a legendákban létezik. Szápár mellett hatalmas és modern szélerőművek tövében tekertünk, míg
Tésen találtunk két régi szélmalmot,
az egyik még mindig működőképes. A Tési-fennsík állandó széljárása meghatározta a falu életét, nem csoda, hogy a címerében is szélmalom van.
A Bakony felől érkeztünk meg a Balatonhoz. A tavat, mint régi ismerőst üdvözöltem a magas partról. Idén a kevésbé látványos, főként utcákon és településeken kanyargó déli parttal kezdtük a tókerülést, hogy észak hegyei zárják majd az élményt. A kevésbé látványos persze relatív. Ha figyelmesek vagyunk, korok találkozását, egyedi történeteket és érdekességeket fedezhetünk fel minden sarkon, villában, településen.
Két hét alatt túl sok minden történik ahhoz, hogy egyetlen cikkbe lehessen tömöríteni. Egyik pillanatban még eresz alá menekültünk a ránk zúduló vihar elől, a következőben már nyakig a tóba merülve hűsöltünk. Reggel a Csobáncról ámultunk a balatoni panorámán, este a tihanyi apátság mellől néztük a naplementét.
Keszegeztünk Keszthelyen, fröccsöztünk Füreden, lángosoztunk Lellén. A szépségtől letaglózottan álltunk a narancs-vörösen hullámzó fűtenger előtt Örvényesen, együtt keltünk a madarakkal Almádiban. Angyal Bandival fasírtoztunk Fenékpusztán, Thury Györggyel várat védtünk a Diadal Napján. Minden pillanat a főszerepet akarta.
Az úton sok segítséget és buzdítást kaptunk. Ismeretlen ismerősöktől, valakinek a valakijeitől. Nem kértek cserébe pénzt, nem kértek semmit. Adtak, mert nekik éppen volt. Szállást, ételt, italt, vagy egy tanácsot, egy tippet. Egy-egy mosolyt. Szállásért egyetlen esetben kellett fizetnünk. Az előszezon utolsó napjaiban
fejenként mindössze ezerötszáz forintért sátraztunk egy siófoki kempingben.
Az ételen nem spóroltunk. A kerékpározásnál is kell tankolni, csak itt a vezető eszik sokat. A reggeli kávé, az útra vásárolt csokoládé, az ebédre elfogyasztott meleg étel került a túrán a legtöbbe. Na meg az északi part fröccsei, hiszen az összes általunk meglátogatott helyen kiváló borokat mértek. Hogy ez szerencse volt-e, vagy a Balatonnál tényleg figyelnek a minőségre, nem tudom, de jövőre ismét kipróbálom.
Tíz, nyeregben töltött nap után késő éjszaka érkeztünk vissza Egerbe. Fáradtan, ázottan, de büszkén. Teljesítettük a kitűzött célt, tartottuk a kijelölt tempót, ráadásul Magyarország páratlanul szép tájain vezetett utunk. Megismertünk sok kiváló embert, és gyűjtöttünk egy halom új élményt. Kár, hogy túl hamar vége lett, jövőre kicsit hosszabbra kell tervezni.