Az elég részletes ismertetés után Robi elvitt egy próbakörre, ahol belülről tapasztalhattam meg, milyen az autója működés közben. Normál használatban is kemény, de nem ráz szét, hangos, de lehet benne beszélgetni: a teljesítményéhez mérten a vártnál "komfortosabb". A rövidebb végáttétel persze utazás közben is látszik, hatodikban a szokásosnál magasabb a fordulatszám. Szívó üzemmódban is mutatkozik az ereje és hihetetlen gyorsítóképessége, pedig még csak az elején járunk a használható fordulatszám tartománynak.
A versenyülések és -övek természetesen nem a kényelmet szolgálják, de szükség is lesz kivételes oldaltartásukra. Mert ekkor Robi odalép, üzemmódot vált, a láthatatlan erő pedig úgy húz hátra, mintha valaki a homlokomnak támaszkodna. A rajt ebben az autóban így alakul: Robi álló helyzetben annyira felpörgeti a motort, hogy a turbónyomás felépüljön, aztán kilő. A gyári gumik kissé felsikoltanak, de a rajt ettől függetlenül elemi erejű. A váltások az elején 1-2 másodpercenként követik egymást, de az ötödik is elfogy kb. a 11. szekundum végére. A fordulatszám folyamatosan hatezer és nyolcezer között van, és mondom: előrenyúlni, bólintani, megszólalni lehetetlen. Közben süvít a diffi, csattog a váltó, fújtatás és irtózatos szusszanások jönnek elölről. Ezt egypárszor végigcsináljuk, a hatás rám nézve a negyedik-ötödik rajtnál ugyanolyan letaglózó. Aztán hazafurikázunk, mintha mi sem történt volna. Pedig 3,5 s alatt értünk százra, akár egy csúcs-Ferrari. Nagyobb sebességnél a szélzaj is belejátszik a hangok kavalkádjába, klíma híján ugyanis a menetszél hűtött minket.